Постанова
Іменем України            
24 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 287/233/17
провадження № 61-17782св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 ,  
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 травня 2019 рокуу складі судді Стратовича О. В.та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,Миніч Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та усунення перешкод                          у користуванні земельною ділянкою.
Позов обґрунтований тим, що згідно з договором дарування від 11 березня                2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Олевського районного нотаріального округу Житомирської області Романчуком А. М. та зареєстрованим в реєстрі                                за № 871, вона отримала в дар від батька ОСОБА_4 2/3 частки житлового будинку загальною площею 80,0 кв. м, житловою площею 37,2 кв. м та земельну ділянку, площею 0,0646 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку                     АДРЕСА_1 . 
10 листопада 2009 року позивач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку та зареєструвала право власності на житловий будинок в Міському бюро технічної інвентаризації. 
Згідно з договором дарування від 31 липня 2009 року, посвідченим завідувачем Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О. І., ОСОБА_4 подарував  ОСОБА_2 1/3 частку згаданого житлового будинку, без зазначення земельної ділянки. 
З урахуванням уточненого позову просила поділити в натурі житловий будинок, загальною площею 80,00 кв. м та господарські споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , передавши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру 2/3 та 1/3 частки відповідної кожної із сторін у спільному майні. Виділити в натурі ОСОБА_1 2/3 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0646 га, кадастровий номер 18244551000:01:026:0004, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 17 травня                 2019 року позов задоволено частково. Проведено поділ відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 12 січня 2018 року № 1-006/18 за варіантом № 2 поділу житлового будинку та господарських споруд розташованих за адресою:                    АДРЕСА_1 , який розроблений                               з відхиленням від ідеальних часток щодо площі в житловому будинку та вартості будівель та споруд: співвласнику № 1 (1/3 частка) - відповідачу ОСОБА_2 виділена частка житлового будинку, яка складається з: приміщення 2-II, прибудови площею 11,3 кв. м, вартістю 47 599,71 грн; приміщення 2-I, прибудови площею                          5,8 кв. м, вартістю 24 431,71 грн; кімнати 2-2 площею 13,5 кв. м, вартістю                       82 829,91 грн. Загальна площа частки будинку - 30,6 кв. м вартістю                                          154 861,33 грн; а також виділено 50 % колодязя вартістю 5 803,05 грн. Вартість частки за цим варіантом поділу становить 160 664,00 грн. Вартість ідеальної частки становить 153 520,00 грн. Компенсація різниці вартості частки - 7 144,00 грн. 
Власник частки № 1 ОСОБА_2 повинна сплатити власнику частки № 2 ОСОБА_1 різницю вартості частки в сумі 7 144, 00 грн.
Співвласнику № 2 (2/3 частки ) - позивачу ОСОБА_1 виділена частка житлового будинку, до складу якої входять: 1-II кладовка площею 7,3 кв. м, вартістю                                  36 814,79 грн; 1-I веранда площею 8,7 кв. м, вартістю 43 875,15 грн; 1-1 коридор площею 4,1 кв. м, вартістю 25 155,75 грн; 1-2 кухня площею 5,6 кв. м, вартістю                     34 359,10 грн; 1-3 кімната площею 16,1 кв. м, вартістю 98 782,34 грн; 2-1 кімната площею 7,6 кв. м, вартістю 46 630,17 грн. Загальна площа частки будинку 49,4 кв. м вартістю 285 617,30 грн. А також виділено погріб вартістю 6 908,38 грн, ганок вартістю 1 565,9 грн, 50 % колодязя вартістю 5 803,05 грн. Вартість частки за цим варіантом поділу становить 299 895,00 грн. Вартість ідеальної частки становить 307 039,00 грн. Компенсація різниці вартості частки - 7 144,00 грн.
Ізоляція часток можлива в разі закладення дверного пройому із кімнати 2-1 до кімнати 2-2 .
Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власником ОСОБА_1 земельною ділянкою загальною площею 0,0646 га, кадастровий номер 18244551000:01:026:0004, розташованою у АДРЕСА_1 , шляхом відновлення межових знаків встановлених землевпорядною організацією , відповідно до плану земельної ділянки.
В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно з частиною першою статті 88, статтею 152 ЗК України відповідач не мала права володіти та користуватися спірною земельною ділянкою, від пропозиції позивача вирішити спір у порядку досудового врегулювання цих майнових відносин відмовилася. Обравши варіант поділу будинку в натурі за варіантом № 2, відповідно до висновку експерта від 04 лютого 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що такий варіант поділу найбільш наближений до фактичного порядку користування будинком та розміру ідеальних часток кожного з них.
Додатковим рішенням Олевського районного суду Житомирської області                                від 18 червня 2019 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                              2 800,00 грн на відшкодування витрат, понесених у зв`язку з проведенням судової будівельно-технічної експертизи від 12 січня 2018 року № 1 - 006/18.
Додаткове рішення мотивоване тим, що суд при ухваленні судового рішення у цій справі не вирішив питання про розподіл судових витрат відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 265 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 травня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не врахували, що згідно з рішенням Олевського районного народного суду Житомирської області від 31 травня 1985 року у справі про розірвання шлюбу та поділ спірного житлового будинку виділено у власність ОСОБА_6 2/3 частини житлового будинку, а ОСОБА_7 - 1/3 частину цього будинку. Тобто після виділу часток у натурі спірний житловий будинок відповідно до поетажного плану та експлікації внутрішніх площ вже складався з двох квартир.
Приміщення 2-I (сіни) площею 5,8 кв. м та приміщення 2- II (сіни) площею 11,3 кв. м, які побудовані після поділу будинку в 1985 році, не підлягали поділу.
Оскаржуваними судовими рішеннями повторно поділено спірний житловий будинок, оскільки цей будинок вже поділений згідно з рішенням Олевського районного народного суду Житомирської області від 31 травня 1985 року.
Суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради від 12 жовтня                     1999 року № 103 дозволено будівництво веранди розміром 4х5 кв. м. Добудову до квартири № 2 ОСОБА_4 здійснив на підставі рішення Олевського районного народного суду Житомирської області від 31 травня 1985 року.
У частині вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою суди не взяли до уваги, що у провадженні Олевського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа № 287/470/18-ц за позовом  ОСОБА_2 до              ОСОБА_1  про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку незаконним та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі.
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотанні представника                          ОСОБА_2 про витребування копії договору дарування, посвідченого Олевською державною нотаріальною конторою 22 травня 1986 року, реєстровий номер 513, а суд апеляційної інстанції витребувавши копію договору, не врахував та не взяв до уваги інформацію, яка в ньому зазначена.
Суд апеляційної інстанції безпідставно послався на пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».
Доводи інших учасників справи
Відзив  ОСОБА_1  на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухваленими з додержанням норм матеріального                                            і процесуального права.
Усупереч вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України касаційна скарга                     є неналежно обґрунтованою, по суті зводиться до зазначення обставин, які, як вважає відповідач, не взяли до уваги суди попередніх інстанцій, та фактично містить незгоду з ухваленими у справі судовими рішеннями. Крім того, в касаційній скарзі не зазначено, які саме норми матеріального права застосували неправильно суди та які норми процесуального права порушили під час розгляду цієї справи.
Також ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, які вона понесла у зв`язку з поданням відзиву на касаційну скаргу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2020 року у задоволенні клопотання про зупинення виконання на рішення Олевського районного суду Житомирської області         від 17 травня 2019 року та постанови Житомирського апеляційного суду                                від 10 вересня 2019 рокувідмовлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з договором дарування від 11 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Олевського районного нотаріального округу Житомирської області Романчуком А. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 871, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0646 га.
Відповідно до договору дарування від 31 липня 2009 року, посвідченим завідувачем Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О. І., ОСОБА_4 подарував  ОСОБА_2 1/3 частину спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04 лютого 2018 року № 1-006/18, ринкова вартість спірного житлового будинку та господарських будівель і споруд, становить 460 559,00 грн. Зазначеним висновком експерта передбачено два оптимально можливі варіанти поділу будинку та господарських будівель і споруд.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційну скаргу у цій справі подано у жовтні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які                         є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право                              в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Згідно зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Результат системного аналізу статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                                   від 17 квітня 2019 року, справа № 545/3753/16-ц, провадження № 61-40289св18. 
Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно зі статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом                                         з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
Ці норми відображають загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість,               і  правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України                        від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 та від 03 квітня 2013 року у справі    № 6-12цс13.
У справі проводилася судова будівельно-технічна експертиза, висновки якої                              є в матеріалах справи.                 
Суди встановили, що ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  є співвласниками спірного житлового будинку, тому вимоги про виділ в натурі часток із спірного домоволодіння ґрунтуються на законі. Також суди врахували висновки судової будівельно-технічної експертизи та стягнули на користь  ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості частки, що становить 7 144,00 гривень,у зв`язку з відхиленням від ідеальної частки вартості будинку, що відповідає нормам статей 364, 367 ЦК України.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, здійснивши поділ житлового будинку в натурі між учасниками спільної часткової власності, керувався висновком судової будівельно-технічної експертизи                         від 25 січня 2018 року (дата відправлення 04 лютого 2018 року)№ 1-006/18 та застосував варіант поділу житлового будинку, що найбільше відповідає інтересам сторін та є пропорційним виділеним ідеальним часткам у спірному житловому будинку.
Отже, розглянувши спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції,                      з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне                    й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги, що суди, ухваливши судові рішення, не врахували обставини, встановлені рішенням Олевського районного народного суду Житомирської області від 31 травня 1985 року у справі про розірвання шлюбу та поділ спірного житлового будинку є безпідставними, оскільки вони вже досліджувалися під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, і їм надано відповідну правову оцінку.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність                                    у провадженні суду першої інстанції цивільної справи за позовом про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку незаконним та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі, оскільки цей факт не перешкоджає розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотанні представника ОСОБА_2 про витребування копії договору дарування, посвідченого Олевською державною нотаріальною конторою                 22 травня 1986 року, реєстровий номер 513, оскільки суд апеляційної інстанції його витребував та надав йому належну правову оцінку.
Щодо доводів касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно з яким в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності, то Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду,                                 є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, суди при вирішенні справ мають брати до уваги тільки висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Посилання  суду на пункт 7 вказаної Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» не призвело до неправильного тлумачення норм матеріального права судами і не вплинуло на вирішення спору по суті.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи                          і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційноїінстанції.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво                   в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до                  її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У  випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з підготовкою відзиву на касаційну скаргу, заявник надала договір про надання правової допомоги від 04 грудня 2019 року року та додаток № 1 до цього договору від 04 грудня 2019 року, укладені між нею та адвокатом Паламарчуком О. М., згідно з якими визначено обов`язок останнього щодо надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг загальною вартістю в розмірі 4 000,00 грн, квитанцію від 05 грудня 2019 року № 0.0.1543422246.1 на суму 4 000,00 грн.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (складання відзиву на касаційну скаргу), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність компенсувати за рахунок  ОСОБА_2 , понесені ОСОБА_1 витрати, пов`язанні з оплатою правничої допомоги у розмірі 4 000,00 грн під час розгляду справи в суді касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд                    у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 травня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2019 рокузалишити без змін. 
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1                4 000,00 (чотири тисячі) грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
О. В. Білоконь
Г. І. Усик