ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2021 р.	Справа № 440/3968/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, повний текст складено 05.07.21 року по справі № 440/3968/21
          за позовом      Полтавського обласного  відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
          до      Приватного підприємства "Аліна"                    
          про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,
ВСТАНОВИВ:
Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Приватного підприємства "Аліна", в якій просив суд першої інстанції стягнути з Приватного підприємства "Аліна" на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів                    адміністративно - господарські санкції у розмірі 29 593, 75 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю, відповідач до 16.04.2021 року повинен був самостійно сплатити адміністративно - господарські санкції у розмірі 29 593, 75 грн. Оскільки, адміністративно - господарські санкції відповідачем не сплачені, утворилася заборгованість у розмірі 29 593, 75 грн. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року у задоволенні позовних вимог Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства" Аліна" про стягнення адміністративно-господарських санкцій відмовлено. 
Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року по справі №440/3968/21 за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 по справі № 440/3968/21 за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Аліна" про стягнення адміністративно - господарські санкції в сумі 29593, 75 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2020 році. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.  Посилається на те, що чинне законодавство щодо соціального захисту осіб з інвалідністю спростовує висновок суду щодо наявності всіх вжитих підприємством заходів для недопущення господарського правопорушення та при наявності бажаючих осіб з інвалідністю та направлення їх центром зайнятості, відповідач мав можливість виконати норматив. Зазначає, що норми ст.18 Закону "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" 21 березня 1991 року №875-XII встановлюють обов`язок держави з працевлаштування перед інвалідами, а не перед підприємствами, що не виконали норматив. Вказує, що ні в статті 18, ні в статті 18-1  "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII  законодавець не передбачив звільнення роботодавців від виконання нормативу, якщо особи з  інвалідністю до нього звертатися не будуть. В даних статтях Закону законодавцем (на виконання ст.43 Конституції України) лише закріплено: право осіб з інвалідністю звертатися з питань працевлаштування до роботодавця або до органів державної служби зайнятості. Законом                       не передбачено такої підстави для звільнення від сплати санкцій, як повідомлення державної служби зайнятості про вакантні посади для осіб з інвалідністю та не направлення осіб з інвалідністю службою  зайнятості для працевлаштування. Вважає, що перекладаючи обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю на державну службу зайнятості суди фактично звільняють роботодавців, від обов`язку виконувати вимоги ст.19 Закону №875-ХІІ та сплачувати  адміністративно-господарські санкції, передбачені ст.20 Закону №875-ХІІ за порушення вказаного обов`язку. Вважає, що були всі підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, що робочі місця не були зайняті особами з інвалідністю (підтверджується Звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік). 
22.11.2021 р. Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів направило до суду апеляційної інстанції листа, в якому просило розгляд апеляційної скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 р. по справі №440/3968/21 провести 07.12.2021 р. о 13:15 без участі його представників. 
Окрім того, в листі від 23.11.2021 р. Приватне  підприємство "Аліна" просило дану справу розглядати судом апеляційної інстанції без їх участі. 
          Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції                    переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП "Аліна" у визначеному законом порядку зареєстроване як юридична особа, код ЄДРПОУ 31693761.
15.02.2021 відповідачем подано до ПОВ ФСЗІ звіт за формою №10-ПОІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, вх. №1571. За змістом зазначеного звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2020 році становила 8 осіб, фонд оплати праці штатних працівників - 473,50 тис. грн.; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - одна особа.
Позивач, посилаючись на те, що відповідачем у 2020 році не виконано норматив працевлаштування осіб з інвалідністю, позивач, виходячи з приписів ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", стверджуючи про наявність у відповідача обов`язку зі сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 29 593,75 грн. за одне незайняте особою з інвалідністю робоче місце, звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Аліна" на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції у розмірі 29 593, 75 грн. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності заявлених позивачем вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 43 Конституції України визначено, що Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.          
          Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі по тексту - Закон №875-ХІІ)  визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Згідно зі ст.18 Закону України №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.19 Закону України №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
          Так, чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту осіб з інвалідністю шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця особи з інвалідністю та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для осіб з інвалідністю належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування осіб з інвалідністю.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.238 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
          Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч.1 ст.239 ГК України, вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
          Колегія суддів зазначає, що спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст.20 Закону України №875-ХІІ.
          Отже, Законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для суб`єктів господарювання, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.
          Колегія суддів зауважує, що суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.05.2019 р. по справі №807/554/17.
Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 ГК України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).
          Відповідно до ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
          Частиною 1 ст.18 Закону України №875-ХІІ визначено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
          За змістом ст.18-1 Закону України №875-ХІІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
          Колегія суддів зазначає, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 15.04.2019 р. по справі №821/681/16.
          Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          При цьому, Законом України №875-ХІІ також визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такої особи з інвалідністю.
          Отже, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31.07.2019 р. по справі №817/724/17.
          Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
          Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, суб`єкт господарювання фактично вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
          Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що суб`єкт господарювання не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах  від 17.09.2020 р. по справі №160/4443/19, від 11.08.2021 р. по справі              №260/557/19. 
Як вбачається зі звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю  за 2020 р. (а.с.3) у Приватного підприємства "Аліна" середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу склала - 8 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 0 осіб; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" - 1 особа. 
Згідно розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно - господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів: середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу 8 осіб; середньооблікова чисельність інвалідів, які працювали на підприємстві (штатних працівників, яким за висновками медико - соціальних експертних комісій встановлена інвалідність) 0 осіб; кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, осіб - 8х0,04=1; кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів , одиниць - 1-0=1; загальна сума до сплати - 29593, 75 грн. (а.с.4). 
Колегія суддів зазначає, що Приватним підприємством "Аліна" у 2020 р. було створено 3 (три) робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується наказами від 02.01.2020 №6-П та від 09.01.2020 №16-П. 
  Відповідно до Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31 травня 2013 року №316, форма №3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.
Так, протягом 2020 р. Приватним підприємством "Аліна" подавалися до Глобинської районної філії Полтавського обласного центру зайнятості Полтавського обласного центру зайнятості звітності "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" за формою №3-ПН за 2020 рік з повідомленням про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями вказаних звітів. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції, враховуючи  приписи  ч.4 ст.9, 77, 80 КАС України,  витребувалася (пропонувалася до надання)  у відповідача, а також в органах центру зайнятості інформація щодо підтвердження отримання Глобинською районною філією Полтавського обласного центру зайнятості від Приватного підприємства "Аліна" звітностей (інформація) про попит на робочу силу (вакансії) Форми №3-ПН за 2020 рік з повідомленням останнім про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Факт прийняття та реєстрації наведених звітностей в період з січня по грудень 2020 р. від Приватного підприємства "Аліна", з повідомленням останнім про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, підтверджується наявним в матеріалах справи листом Глобинської районної філії Полтавського обласного центру зайнятості Полтавського обласного центру зайнятості від 16.11.2021 №16/27/663-21. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга позивача не містить  доводів на спростування факту надання відповідачем до органу центру зайнятості таких звітностей. 
Колегія суддів зазначає, що наявними в матеріалах даної справи належним чином завіреними копіями вказаних звітностей ("Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" за формою №3-ПН за 2020 рік)  відповідач інформував орган центру зайнятості (Глобинську районну філію Полтавського обласного центру зайнятості Полтавського обласного центру зайнятості)  про наявність 3 (трьох) вакансій для осіб з інвалідністю (юрист - консультант; газозварювальник; інженер з проектно - кошторисної документації).
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що відповідач по справі виконав вимоги Закону України №875-ХІІ щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю та інформував, у спосіб встановлений чинним законодавством відповідні державні органи про наявність таких місць. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовив у прийнятті на роботу осіб з інвалідністю, які безпосередньо зверталися до нього, або які були направлені до відповідача для працевлаштування, матеріали даної справи  не місять, а позивачем не було надано до судів першої та апеляційної інстанцій.              
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що Законом №875-ХІІ не передбачено такої підстави для звільнення від сплати санкцій, як повідомлення державної служби зайнятості про вакантні посади для осіб з інвалідністю та не направлення осіб з інвалідністю службою  зайнятості для працевлаштування, то колегія суддів вважає, що такі доводи скарги ґрунтуються на хибному тлумаченні норм вказаного Закону, оскільки суб`єкт господарювання не може нести відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього. Зазначене вище узгоджується з практикою Верховного Суду у справах з аналогічним предметом спору з даною справою. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що перекладаючи обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю на державну службу зайнятості суди фактично звільняють роботодавців від обов`язку виконувати вимоги ст.19 Закону №875-ХІІ та сплачувати  адміністративно-господарські санкції, передбачені ст.20 Закону №875-ХІІ за порушення вказаного обов`язку, то колегія суддів вважає, що такі доводи носять характер особистих припущень заявника скарги  та  суперечать наведеним вище висновкам суду у даній справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що були всі підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій на вказану суму, у зв`язку з тим, що робочі місця не були зайняті  особами з інвалідністю,  є помилковими
З урахуванням приписів ст.218 ГК України, застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій у розмірі в сумі 29 593, 75  грн. є неможливим. 
Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що           не підлягають задоволенню.
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
         Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи приписи ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі. 
З огляду на приписи п.10 ч.6 ст.12 КАС України, відповідно до якого справами незначної складності є інші справи у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, дана справа відноситься до справ незначної складності , а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, з огляду на ч. 5 ст. 328 КАС України ця справа не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України .
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 по справі № 440/3968/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  13.12.2021 року