Постанова                                           
Іменем  України  
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 136/1426/17
провадження № 61-8589св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн 
«Сімекс - Агро», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Захід»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Захід» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року у складі судді Кривенко Д. Т. та постанову Вінницького апеляційного суду 
від 13 травня 2020 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро» (далі - ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 серпня 2007 року між сторонами у справі було укладено договір оренди належної на праві власності 
ОСОБА_1 земельної ділянки (паю) площею 2,9796 га, що знаходиться на території Зозівківської сільської ради Липовецького району Вінницької області за межами населеного пункту строком на десять років, зареєстрований Вінницькою філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»  (далі - Вінницька філія «ДП «Центр ДЗК») у Державному реєстрі земель 24 вересня 2007 року за № 04078120109. 
ОСОБА_1 зазначав, що указаний договір не підписував, нікого на його підписання не уповноважував, проте протягом десяти років отримував орендну плату за користування ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» землею і з приводу визнання договору недійсним не звертався. Ураховуючи закінчення строку дії договору оренди землі, 30 червня 2017 року він повідомив 
ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» заявою про намір після збору урожаю 
2017 року здійснювати обробіток своєї землі самостійно. ОСОБА_1 на його прохання не було надано оригінального примірника договору, але він отримав копію договору оренди землі разом із додатковою угодою, зареєстрованою 06 вересня 2010 року Вінницькою філією «ДП «Центр ДЗК»  у Державному реєстрі за № 041004400154, якою строк дії договору продовжений на двадцять років. 
Оскільки ні договір оренди землі, ні додаткову до нього угоду ОСОБА_1 не підписував, він просив суд визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, зареєстровану Вінницькою філією «ДП «Центр ДЗК» у Державному реєстрі земель 06 вересня 2010 року за № 041004400154, та скасувати державну реєстрацію цієї додаткової угоди.
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 01 лютого 
2018 року позов ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, зобов`язання державного реєстратора Липовецької районної державної адміністрації скасувати державну реєстрацію цього договору залишено без розгляду. 
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 17 травня 
2018 року на задоволення заяви представника позивача залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в частині вимог про скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі від 21 серпня 
2007 року.
Судом першої інстанції прийнято до уваги, що згідно зі статуту ТОВ «ТАС Агро Захід» у новій редакції 2019 року рішенням від 10 липня 2019 року 
№ 10/07/19-01 учасника товариства компанії «Кінтас Лімітед», зареєстрованої та діючої у відповідності до законодавства Республіки Кіпр юридичної особи, ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» перейменоване у 
ТОВ «ТАС Агро Захід», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків 
ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. 
Визнано недійсною додаткову угоду, зареєстровану 06 вересня 2010 року у Державному реєстрі земель за № 041004400154 Вінницькою філією 
«ДП «Центр ДЗК», до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро», предметом якого є земельна ділянка площею 2,9796 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Зозівківської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ураховуючи те, що спірний договір укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тобто був укладений без волевиявлення позивача, тому суд вважав, що наявні правові підстави для визнання договору оренди землі недійсним, на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, то суд зазначив, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору лише після звернення влітку 2017 року до відповідача, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу позовної давності та звернувся до суду 13 вересня 2017 року.  
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ«ТАС Агро Захід» залишено без задоволення. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись нормами статей 16, 203, 215, 216, 261, 638 ЦК України, враховуючи висновок судової технічної та почеркознавчої експертизи від 22 жовтня 2018 року 
№ 3895/3896/18-21, згідно якого підпис у додатковій угоді до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, аналогічний висновок додаткової експертизи від 26 березня 
2019 року № 473/474/19-21 дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди до договору оренди землі однозначно не було, тому його вимога є обґрунтованою, указаний правочин підлягає визнанню недійсним. Посилання представника відповідача на необхідність обчислення перебігу позовної давності стосовно заявленої позовної вимоги з 2010 року, тобто з моменту укладення додаткової угоди до договору оренди землі, завдяки якій позивач отримував збільшену орендну плату, суд, зазначивши узгодженість свого висновку з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 
від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, визнав необґрунтованими, 
та такими, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
01 червня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ТОВ«ТАС Агро Захід» подано касаційну скаргу (надійшла 03 червня 2020 року) на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 
2020 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Також вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що починаючи з 2007 року позивач отримує орендну плату, а із 2010 року отримує орендну плату у збільшеному розмірі згідно з умовами додаткової угоди, тому йому було відомо про наявність такої додаткової угоди. Таким чином, саме отримання позивачем орендної плати і є підтвердженням того, що позивач знав по існування договору оренди землі, погодився з її умовами та власноруч здійснив її підписання. При винесенні оскаржуваних рішень судами не взято до уваги обставин, які впливають на позовну давність, оскільки частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.  
Окрім того під час розгляду апеляційної скарги Вінницьким апеляційним судом Вінницької області було розглянуто справу без участі відповідача. Відповідно до трекінгу перевірки статусу відстеження вручення відповідачу направленої йому 29 квітня 2020 року судової повістки про виклик у судове засідання на 13 травня 2020 року, вона вручена ТОВ «ТАС Агро Захід» 
08 травня 2020 року об 22.00 годин. Зазначені відомості не відповідають дійсності, оскільки 08 травня 2020 року було передсвятковим днем, та робочий день був скорочений на 1 годину, а тому скінчився об 16.00 год. 
У дійсності повістка була отримана ТОВ «ТАС Агро Захід» 12 травня 2020 року наприкінці робочого дня.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із суду першої інстанції указану цивільну справу.
У липні 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро», правонаступником якого є ТОВ «ТАС Агро Захід», про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ТОВ «ТАС Агро Захід», у якому він просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,9796 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0522281200030001307, розташованої на території Зозівківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 723670, виданим на підставі розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 18 вересня 2006 року № 125 (а. с. 9, т. 1). 
21 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» укладений договір оренди указаної земельної ділянки строком на десять років, зареєстрований Вінницькою філією «ДП «Центр ДЗК»  у Державному реєстрі земель 24 вересня 2007 року за № 04078120109. 
06 вересня 2010 року Вінницькою філією «ДП «Центр ДЗК» здійснено державну реєстрацію (запис № 041004400154) додаткового договору до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, відповідно до якої збільшено строк дії договору та розмір орендної плати. 
За результатами проведеної технічної та почеркознавчої експертизи було складено 22 жовтня 2018 року висновок № 3895/3896/18-21, відповідно до якого констатовано, що підпис в додатковій угоді до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, яку було зареєстровано 06 вересня 2010 року у Вінницькій філії «ДП «Центр ДЗК» за № 041004400154, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис в додатковій угоді до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року, яку 
06 вересня 2010 року зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «Центр ДЗК» за № 041004400154, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 17-20, т. 2).
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 
2020 року від 10 грудня 2018 року за клопотанням представника відповідача у справі призначено додаткову судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено іншим експертам Вінницького відділення КНДІСЕ.
За результатами проведеної додаткової судово-технічної та почеркознавчої експертизи було складено 26 березня 2019 року висновок № 473/474/19-21 відповідно до якого встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у двох примірниках додаткової угоди до договору оренди землі від 21 серпня 
2007 року, яку було зареєстровано 06 вересня 2010 року у Вінницькій філії 
«ДП «Центр ДЗК» за № 041004400154 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис в додатковій угоді до договору оренди землі від 21 серпні 2007 року, яку 06 вересня 
2010 року зареєстровано у Вінницькій філії «ДП «Центр ДЗК» за 
№ 041004400154 виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (особами) (а. с. 70-73, т. 2).
 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ТОВ «ТАС Агро Захід» підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (21 серпня 
2007 року), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
За змістом положення частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи висновок судової технічної та почеркознавчої експертизи 
від 22 жовтня 2018 року № 3895/3896/18-21, згідно якого підпис у додатковій угоді до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, аналогічний висновок додаткової експертизи від 26 березня 2019 року № 473/474/19-21, суди дійшли обґрунтованого висновку, що волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди до договору оренди землі однозначно не було.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
від 11 вересня 2018 року у справі 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 27 серпня 2007 року, посилаюсь на те, що вказану угоду він не підписував.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій 
статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 
2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі 
№ 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 487/10132/14-ц (пункт 97)).
Тому у позові про визнання недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 21 серпня 2007 року слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Отже, установивши, що позивач не укладав із відповідачем додаткову угоду від 21 серпня 2007 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про визнання її недійсною.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 червня 
2021 року у справі № 136/46/19 (провадження № 61-9678св20).
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, 
але допущено неправильне застосування норм матеріального 
та процесуального права, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням неефективного способу захисту.
Розподіл судових витрат
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАС Агро Захід» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги - 960,00 грн, за подання касаційної скарги - 1 280,00 грн, а всього - 2 240,00 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Захід» задовольнити.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 
2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 
2020 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Захід», про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Захід» судовий збір у розмірі 2 240,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
О. М. Осіян
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович