КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Чередніченко Н.П. 
Єдиний унікальний номер справи №  752/24714/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10286/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
25  листопада  2021року                                                                        м. Київ                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М., Савченка С.І.,
           секретар                        - Кравченко Н.О. 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на  рішення Голосіївського  районного  суду м. Києва  від  28 квітня  2021 року  у  справі за  позовом   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» третя особа  Військова частина НОМЕР_1  про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,  стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
В с т а н о в и в  :
 
У грудні 2020 року (09 грудня 2020 року)  позивачка  ОСОБА_1   звернулась до суду із  вказаними тпозовом до відповідача Акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особа: Військова частина НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що із 12 грудня 2016 року позивач працювала в ПАТ «Укрсоцбанк».
Як зазначає  позивачка, вона  24 січня 2018 року  прийняла рішення про те, що має допомогти країні боронити її територіальну цілісність, в зв`язку з чим нею було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.  Під час вступу до лав Збройних Сил України  позивачка перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Укрсоцбанк».
 Наказом № 517-П від 12 лютого 2018 року  ОСОБА_1   було звільнено з посади, у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, та вказаний запис було вчинено в трудовій книжці. 
 Позивачка не погоджується зі своїм звільненням та вважає його таким, як проведеним з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки на неї розповсюджувались гарантії, передбачені Законом України  «Про військовий обов`язок і військову службу», КЗпП України, Законом України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав.
Позивачка  просила суд
- поновити її на посаді, яку вона займала до незаконного звільнення в ПАТ «Укрсоцбанк»,
- визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрсоцбанк» № 517-П від 12 лютого 2018 року,
 -визнати незаконною діяльність відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати з 01 лютого 2018 року  по 12 лютого 2018 року , -- 
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку з 01 лютого 2018 року по час фактичного розрахунку,
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму заробітної плати, яку вона не отримала за час вимушеного прогулу з вини відповідача в період із 12 лютого 2018 року по час поновлення на роботі, 
-стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 195000,00 грн.,
- скасувати запис у трудовій книжці щодо незаконного звільнення.
Рішенням  Голосіївського   районного суду міста Києва від 28 квітня  2021 року  у задоволенні  позову відмовлено.
 Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка  ОСОБА_1    подала    апеляційну скаргу, в якій просить  рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким    задовольнити її позов. Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовних вимог.   
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язків 
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони    були своєчасно 
 повідомлені про день та час розгляду справи на  25 листопада  2021 року  за адресами  зазначеними  в матеріалах справи. Апелянт ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності . Представник банку просив розгляд справи відкласти , натомість  поважних причин не зазначив .
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
  Враховуючи, що  особи, які приймають участь у справі,   належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, доказів поважності своєї неявки  відповідач  суду не надав,  тому колегія суддів вважає , що неявка   відповідача   не може бути визнана судом поважною.  
    Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
      Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
     Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків
    Апеляційна скарга не   підлягає задоволенню  з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1   із 12 грудня 2016 року працювала в ПАТ «Укрсоцбанк».
Відповідно до копії наказу ПАТ «Укрсоцбанк» від 12 лютого 2018 року № 517-П, ОСОБА_1   , старшого касира Одеського відділення № 660 Південної дирекції блоку «Продажів та дистрибуції», 23 счня 2018 року було звільнено у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст 36 КЗпП України.
Із зазначеного наказу вбачається, що, останній, було видано на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України  від 24 січня 2018 року та витягу з наказу військової частини НОМЕР_1 від 24 січня 2018 року  № 18
Відповідно до копії Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу б/н від 24 січня 2018 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини НОМЕР_1 Животченка ҐРГ  з одного боку та громадянина України (військовослужбовець) ОСОБА_1 , остання, добровільно взяла на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту (три роки).
Згідно копії  довідки Військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 2020 року, ОСОБА_1   дійсно в період із 13 лютго 2018 року  по 14 лютого 2019 року , а також в період із 02 березня 2019 року  по 15 листопада 2020 року  брала участь у здійсненні заходів безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на лінії безпосереднього зіткнення у м. Привілля Лисичанського району Луганської області.
 Судом  першої інстанції  встановлено, та сторонами не оспорюється те, що позивачка була звільнена з посади   згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу.
 Натомість  спірним у даній цивільній справі , на думку позивачки  є, її звільнення саме за п. 3 ст. 36 КЗпП України без дотримання гарантій встановлених ст. 119 КЗпП України, а також положень ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд вірно виходив  із вимог  частини третьої статті 119 КЗпП України, якою визначено , що  за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно доЗакону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України, та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Як  встановлено судом , позивачка ОСОБА_1   24 січня 2018 року уклала з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на три роки.
Як вбачається зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноважена особа держави про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймала.
Позивачка  мала бажання вступити на військову службу під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, в зв`язку з чим уклала відповідний контракт із Міністерством Оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України, а тому на неї поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства України, якими встановлено, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності, а також приймаючи до увагу ту обставину, що позивачем було укладено з Міністерством оборони України контракт б/н про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком дії на три роки, а тому звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України суперечить положенням КЗпП України, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що  звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України відбулось із порушенням вимог закону, та позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу є обґрунтованими.
Разом з тим, стороною відповідача в ході розгляду справи було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності.
Перевіряючи доводи зазначеного клопотання, суд  першої інстанції правильно   виходив   із такого.
 Відповідно достатті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Слід зауважити , що законодавець не визначив суб`єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку.  Виправданим  є ,строк обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб`єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то необхідно вважати, що при першій же дії власника (наприклад, ознайомлення із наказом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові трудову книжку, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права.
Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно відфактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першоюстатті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
З будь-якими клопотаннями про поновлення строку для звернення із позовом до суду та визнання причин пропуску встановленого законом строку поважними  позивачка ОСОБА_1   до суду не зверталась.
Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитівність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, проте позивачкою  не доведено, що вона була позбавлена можливості отримати трудову книжку чи наказ  із 12 лютого 2018 року по 09грудня  2020року  Будь-яких доказів, що позивачка  зверталась в цей період до  відповідача із заявами про видачву трудової книжки, і останній відмовив у цьому ,  позивачка  не надала.
Такі дії позивачки свідчать про зловживання останьою своїм правом на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу  та порушує баланс інтересів суб`єктів трудових правовідносин у цій справі.
Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.
Під час розгляд  справи  встановлено, що із даним позовом позивач звернулась до суду в грудні 2020 року, тоді як її звільнення відбулось в лютому 2018 року, про що було зроблено відповідний запис в трудову книжку, копію якої було надано суду разом із позовом. Позивачка  ОСОБА_1    належних і допустимих  доказів того, що трудову книжку та/або наказ про звільнення,   їй  було видано відповідачем із порушенням вимог закону, або вона не отримувала  їх ,  матеріали справи не містять. Не містить таких доказів і апеляційна скарга.
 Перебування позивача на військовій службі, проходження спеціальних навчань та проживання на території військової частини не є об`єктивними перешкодами та не свідчать про відсутність можливості для оспорення свого звільнення.
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на строкову військову службу, вважається день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України. Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу. Для військовослужбовців, строкової військової служби встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.
Статтею 199 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» теж передбачено, що розподіл часу у військовій частині протягом доби і протягом тижня здійснюється згідно з розпорядком дня, яким встановлюється виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів, штабів. Розпорядок дня встановлюється командиром (начальником) відповідно до завдань, покладених на військову частину.
Будь яких доказів про те, що в період проходження служби позивачка була позбавлена об`єктивної можливості звернутися до суду із позовом особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою, або видати довіреність на представництво своїх інтересів третій особі завірену командиром відповідної військової частини і оскаржити своє звільнення через представника, позивачка не надала ні суду першо інстанції ,ні апеляційному суду. 
Доказів про те, що під час перебування на військовій службі позивачка була повністю обмежена у спілкуванні листами та засобами зв`язку, матеріали справи також не містять.
З огляду на встановлені обставини ,  суд першо інстанції  дійшов вірного висновку ,  що пропуск позивачкою , передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, не обумовлено поважними причинами, а тому згідно ст. 234 цього Кодексу, та відсутності відповідного клопотання, відсутні  підстави для його поновлення.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд, з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Приймаючи до уваги, що відповідачем при звільненні позивачки було допущено порушення норм трудового права, але остання пропустила строк для звернення до суду за захистом своїх прав, та з будь-якими клопотаннями про поновлення строків звернення до суду із позовом з огляду на поважність причин такого пропуску  позивачка ОСОБА_1   до суду не зверталась, висновок суду  про відову  у  задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України є цілком обгрунтованим .
Висновок суду про  відмову в задоволені позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, є підставою і для  відмови  в іншій частині позовних вимог,   оскільки, ці вимоги є похідними від первісної позовної вимоги.
Доводи апеляційної скарги, які є тотожними доводам позовних вимог, були предметом розгляду  суду першої інстанції, яким надана правова оцінка, факитчино зводяться  до незгоди  з висновками суду першої інстанції, однак не спростовують  таких висновків,  і не потребують додаткового аналізу.
Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції  відповідно до ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.    
Керуючись  ст..ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384   ЦПК України , суд ,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну  скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.     
Рішення Голосіївського районного  суду м. Києва  від  28 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний  текст судового рішення   виготовлений    08 грудня   2021 року.
 
Головуючий                                                      
 
Судді