ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" жовтня 2021 р.                                Справа№ 910/10621/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Тарасенко К.В. 

за участю секретаря судового засідання:  Майданевич Г.А.      

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.10.2021 року у справі №910/10621/20        (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2021, повний текст якої складено та підписано 25.08.2021 
у справі №910/10621/20 (суддя Полякова К.В.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь"
про відстрочення виконання рішення суду у справі
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь"
про стягнення 2 481 630,60 грн.
за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь"
до Міністерства оборони України
про внесення змін до договору та зобов`язання вчинити дії. 

                                                  В С Т А Н О В И В:

У 2020 році Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" про стягнення 2 481 630,60 грн.
Первісний позов обґрунтовано тим, що ТОВ "ТД "Промінь" порушило строки поставки товару, обумовленого договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/19/138 від 19.04.2019 року.
04.03.2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Міністерства оборони України про внесення змін до договору та зобов`язання вчинити дії.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що порушення строку виконання зобов`язання з поставки товару виникло внаслідок допущення Міністерством оборони України прострочення зобов`язань кредитора у зв`язку з чим товариство просило внести зміни до договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/19/138 від 19.04.2019 в частині строків (термінів) поставки, а також застосувати приписи ч. 3 ст. 631 ЦК України, відповідно до яких змінені та затверджені судовим рішенням умови договору № 286/3/19/138 від 19.04.2019 року в частині строків (термінів) поставки застосовуються до правовідносин, що виникли до внесення зазначених змін.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 року первісні позовні вимоги задоволено частково та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" на користь Міністерства оборони України штраф у розмірі 460 257,00 грн, пеню в розмірі 425 502,90 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 26 572,80 грн. У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається наявність прострочки кредитора (Міністерство оборони України) у виконанні зобов`язання за договором № 286/3/19/138 від 19.04.2019 року, а відтак виконання зобов`язання поставки товару повинно бути відстрочене на час прострочення кредитора, тобто на 63 робочі дні. Також місцевий господарський суд дійшов висновку щодо зменшення розміру пені на 50%, а також щодо зменшення розміру штрафу на 50%. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що ТОВ "ТД "Промінь" не надало суду належних та допустимих доказів того, що Товариство зверталось до Міністерства оборони України з пропозицією про внесення змін до укладеного ними договору поставки у редакції, наведеній у зустрічному позові, а також те, що позивачем за зустрічним позовом не було надано жодних доказів, які б свідчили про     наявність усіх чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 у справі № 910/10621/20 рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 залишено без змін.
03.08.2021 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Товариство з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" надійшла заява, в якій просить відстрочити виконання рішення суду строком на 1 (один) рік.                                    
В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення суду Товариство з обмеженою відповідальністю "Тороговий дім "Промінь" вказує на те, що основним видом діяльності товариства є виробництво товарів військового призначення, закупівля яких здійснюється через процедуру відкритих торгів. Після набрання чинності в червні 2021 року Законом України «Про оборонні закупівлі» попередні закупівлі були скасовані, що порушило виробничий графік товариства. Заявник зауважив, що напередодні ним здійснено закупівлю за власні кошти великого обсягу сировини, що буде задіяна у виробництві лише в 3-4 кварталі 2021 року, а грошові кошти за виготовлений товар будуть отримані не раніше 2-3 кварталу 2022 року. Крім того, заявником наголошено на тому, що стягнуті в межах даної справи грошові кошти не є збитками, а є штрафними санкціями за прострочення виконання відповідачем зобов`язань, що відбулося у зв`язку з простроченням самого позивача. Крім того, заявником додано до матеріалів справи показники витрат товариства та зауважено на розмірі річного фонду заробітної плати та інших постійних витрат.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2021 у справі №910/10621/20     відмовлено в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що наведені заявником підстави для відстрочення виконання судового рішення не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для відстрочення судового рішення, яке набрало законної сили. 
Не погодившись з вказаним судовим рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2021 у справі №910/10621/20 повністю та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 у справі № 910/10621/20 у повному обсязі. Крім цього, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Доводи скаржника загалом зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про відсутність виняткових обставин, які ускладнюють вчасне виконання рішення у даній справі, а також не врахував, що прострочення боржник не призвело до збитків кредитора, та негативних наслідків, які можуть настати у разі не задоволення відповідної заяви.  
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021, справу №910/10621/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Чорногуз М.Г., Тарасенко К.В.     
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2021 у справі №910/10621/20 та розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 06.10.2021 о 13:00 год., а також встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.
Міністерство оборони України не скористалося своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надало суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.
06.10.2021 в судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її. 
Представник Міністерства оборони України у даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
За змістом частини першої    ст. 271 ГПК України    апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із     ст.269 ГПК України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.
Предметом судового розгляду є питання наявності правових підстав для відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва  від 10.12.2020 у даній справі. 
Частиною першою        статті 331 ГПК України    передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до частин 3, 4 та    статті 331 ГПК України,                підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених        статтею 331 ГПК України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений річним терміном відстрочки чи розстрочки виконання рішення з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
При цьому положення        ГПК України        не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини        рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини        рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене        ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих        Конституцією України        та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Таким чином, на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003).
Отже, питання про відстрочення виконання рішення суду господарські суди мають вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.
Суд першої інстанції досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, встановив наступне. 
Із наданих до заяви про відстрочення виконання рішення суду документів слідує, що за період 2020 року відповідачем виготовлено та реалізовано продукції військового призначення за прямими договорами постачання та через інших постачальників на суму 7    750 0580 грн.
Поряд із цим, згідно довідки про розмір постійних витрат за період з 01.07.2020 по 30.06.2021 останні становлять 27    509 674,20 грн, зокрема з яких: 11    655 387,06 грн заробітна плата, 4    621 367,08 грн податки з заробітної плати, 857    100,00 грн юридичне обслуговування, 3    716 664,55 грн банківський кредит. Середньомісячний фонд постійних витрат за календарний рік складає 2    292 472,85 грн.
Крім того, за даними довідки від 26.07.2021 № 26072021-02 про наявність працівників та їх кваліфікаційний рівень станом на 15.07.2021 на товаристві працюють 105 чоловік.
Також, відповідно до довідки від 26.07.2021 № 26072021-06 про участь відповідача в торгах щодо закупівель товарів військового призначення в 2021 році відповідач приймав участь, але не став переможцем, у 16 торгах; у травні 2021 року планував взяти участь у 4 торгах, закупівлі по яким скасовані у зв`язку зі зміною законодавства; у липні 2021 року прийняв участь та очікує рішення тендерного комітету по 2 процедурам закупівлі; планує прийняти участь ще в 3 процедурах закупівлі.
Одночасно, відомості з довідки про розмір постійних витрат відповідача за період з 01.07.2020 по 30.06.2021 свідчать про те, що розмір таких витрат відповідача становить 27    509 674,20 грн, у той час як за даними довідки про обсяг виробництва та реалізації продукції за період 2020 року відповідачем виготовлено та реалізовано продукції військового призначення за прямими договорами постачання та через інших постачальників на суму 77    500 580 грн.
Натомість, дані відомості лише окреслюють розмір витрат відповідача, які за співставленням з обсягом реалізованої продукції, є значно меншими від суми реалізації товару. 
При цьому, відповідачем не наведено жодних показників фінансового стану підприємства, таких як прибутковість, фінансова стійкість, ліквідність, платоспроможність тощо, з яких би навпаки вбачалося погіршення фінансового стану відповідача та обумовлювалася необхідність відстрочення виконання рішення суду. 
Також, як слідує з довідки від 26.07.2021 № 26072021-06 про участь відповідача в торгах щодо закупівель товарів військового призначення, у 2021 році відповідач мав намір прийняти участь у близько 20 процедурах закупівлі. Наразі, відповідач очікує рішення тендерного комітету по 2 процедурам, у зв`язку з чим докази визнання його переможцем торгів наразі відсутні.
Утім, посилання відповідача на участь у процедурах закупівлі, очікування рішення по процедурам, в яких відповідач приймав участь, а також посилання останнього на відміну попередніх торгів та здійснення закупівлі сировини, що буде задіяна у виробництві лише в 3-4 кварталі 2021 року з огляду на нову процедуру для оборонної закупівлі, є обставинами щодо здійснення відповідачем підприємницької діяльності.
Щодо посилань відповідача на правову природу стягнутих у межах даної справи грошових коштів, які є штрафними санкціями за прострочення виконання відповідачем зобов`язань, що відбулося у зв`язку з простроченням самого позивача, а не його збитками, суд першої інстанції наголосив на наступному.
За рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 у справі № 910/10621/20 з відповідача стягнуто на користь позивача штраф у розмірі 460 257,00 грн, пеню в розмірі 425 502,90 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 26 572,80 грн; повністю відмовлено в задоволенні зустрічного позову. Дане рішення суду після перегляду в апеляційному порядку набрало законної сили.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України" зазначив, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підгрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у зазначеній статті 1 Першого протоколу.
Таким чином, постановлення на користь позивача в даній справі судового рішення про стягнення з відповідача грошових коштів у незалежності від правової природи цих коштів, становить "майно" позивача, на отримання якого позивач має легітимні сподівання.
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже, сама можливість надання відстрочки/розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.
З огляду на що, суд першої інстанції визнав наведені відповідачем підстави для відстрочення виконання судового рішення такими, які не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для відстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Оскільки питання щодо відстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду, який у свою чергу навів відповідні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку, тому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні відповідної заяви допустив порушення норм матеріального чи процесуального права, або "справедливого балансу" між сторонами, що може бути підставою для скасування рішень. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини,     яка відображає принцип,     пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.   
Посилання скаржника на незадовільний фінансовий стан, на значні та постійні його витрати, на збитковість підприємства, а також на ризики невиконання або несвоєчасного виконання договорів, що будуть укладені з позивачем, за висновками колегії суддів не може вважатися тією виключною обставиною, що може слугувати підставою для відстрочення виконання рішення, оскільки, по-перше, стаття 129-1 Конституції України    вказує на обов`язковість виконання судових рішень і така обов`язковість не залежить від наявності чи відсутності коштів у боржника; по-друге, відповідачем не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б свідчили про загрозу банкрутства підприємства, а також про відсутність коштів на банківських рахунках та відсутність майна, на яке можливо було б звернути стягнення; по-третє,  у відповідності положення статей 42, 44 ГК України визначають, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, одним з принципів якої є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик. Тобто, комерційні ризики від власної господарської діяльності несе та відповідає за них саме підприємство, а тому не можуть перекладатися та впливати на права кредиторів, зокрема щодо обов`язковості виконання рішення суду.     
Також колегія суддів звертає увагу скаржника, що з моменту набрання рішенням суду законної сили (14.07.2021) та звернення до господарського суду (03.08.2021) із заявою про відстрочення виконання рішення суду пройшов  майже 1 місяць, а з дня ухвалення рішення суду (10.12.2020) - майже рік. Однак, відповідачем не було вчинено дій для виконання судового рішення, зокрема щодо часткового погашення заборгованості. При цьому, судом першої інстанції при ухвалення рішення від 10.12.2020 було зменшено штрафні санкції на 50%.  
Додані скаржником до апеляційної скарги документи, в якості доказів наявності підстав для відстрочення виконання рішення суду, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки відповідачем відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. До того ж, додані скаржником до скарги докази, датовані після прийняття оскаржуваного судового рішення, а відповідно до правої позиції Верховного Суд, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку   статті 269 ГПК України    незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (вказана правова позиція з цього питання викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 16.12.2020 у праві №908/1908/19).
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.269, 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 255, 252, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промінь" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2021 у справі №910/10621/20 залишити без задоволення. 
                 2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2021 у справі №910/10621/20 залишити без змін.  
3.Судові витрати покласти на скаржника.     
           4.Матеріали справи №910/10621/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 11.10.2021. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                К.В. Тарасенко