Дата документу 06.12.2021 Справа № 336/7813/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/7813/20 
Провадження №22-ц/807/3490/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Савеленко О.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій після закінчення строку кредитування, зобов`язання вчинення дій, розірвання договору банківського рахунка та відшкодування моральної шкоди,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову позивач посилалась на те, що 25 травня 2006 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року, ухваленим у справі № 336/7342/15-ц, з неї на користь відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 травня 2006 року у розмірі 25 235,55 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 11 347,02 грн., заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 11 556,65 грн., пені і комісії у розмірі 645,00 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної частини штрафу у розмірі 1 177,88 грн. На підставі цього рішення суду були видані виконавчі листи, які стягувач пред`явив до виконання (ВП № 51310045). Так, на підставі постанови державного виконавця від 15 березня 2017 року у вищезазначеному виконавчому провадження з її доходів було звернуто стягнення. 08 вересня 2019 року виконавче провадження № 51310045 було закінчене у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду. Після чого жодний майнових претензій з боку відповідача на її адресу не надходило. У липні 2020 року позивачка звернулась до відділення банку із заявою щодо надання примірників угод № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, повних і достовірних розрахунків заборгованості за цими угодами, а також за інформацією щодо розміру відсоткової ставки, розміру пені, штрафів тощо. У наданні такої інформації їй було відмовлено з посиланням на отримання нею примірників угод при підписанні анкети-заяви, а також на те, що вона обізнана з умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача при цьому зазначивши, що запитувана інформація щодо розмірів заборгованості, відсоткових ставок, ставок пені та штрафів є банківською таємницею та вимагає особистої її присутності у відділенні банку. Відповідно до довідки про стан заборгованості за угодами № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, станом на 07 липня 2020 року за нею рахується заборгованість у розмірі 846 185,83 грн. та 4 592,91 грн. відповідно. Водночас сума заборгованості за угодою № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року нею погашена на підставі та у порядку виконання рішення суду від 02 грудня 2015 року, та є не зрозумілим щодо правової природи, підстав та розміру заборгованості за угодою № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, яку вона не укладала та про існування якої їй нічого невідомо. Позивач вважає кредитні правовідносини між нею та відповідачем такими, що припинились, оскільки нею було погашено існуючу заборгованість за кредитним договором, кредитними коштами вона не користується, а відповідач фактично протиправно нарахував їх заборгованість. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: - визнати неправомірними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій, визначених умовами угод № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» після закінчення строку кредитування (строку дії кредитних карток); - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості по відсоткам і штрафним санкціям за угодами № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (строку дії кредитних карток) з урахуванням вимог чинного законодавства України;- розірвати угоди № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк»; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» видати довідки про закриття рахунків, які відкриті за угодами № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року та № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року та довідки про відсутність заборгованості за цими угодами перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 ; - стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., без врахування податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій після закінчення строку кредитування, зобов`язання вчинення дій, розірвання договору банківського рахунка та відшкодування моральної шкоди – задоволено частково.
Розірвано договір банківського рахунку № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».
Зобов`язано Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» видати довідку про закриття рахунку № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції,Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, якими відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що до спірних правовідносин не можна застосовувати вимоги ч.1 ст. 1075 ЦК України, а також оскільки зобов`язання за договором не виконані в повному обсязі підстав для розірвання договору банківського рахунку не має.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого за установчими документами є відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»), укладено кредитний договір № б/н у формі її заяви про надання кредитного ліміту в розмірі 2 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних на платіжну картку, що оформлено відповідним договором банківського рахунка № SAMDN21000007421264. У свою чергу ОСОБА_1 зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і виконати свої зобов`язання згідно з угодою у повному обсязі.

Заявою про надання кредиту не обумовлено на який термін надається кредит, умови отримання кредиту та всі інші реквізити, які повинні міститися у договорі, не передбачений строк на який укладається договір та умови його розірвання, відповідальність сторін, та які додатки додаються до заяви про надання кредиту. «Умови та правила надання банківських послуг» ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», не можуть вважитися кредитним договором у справі та позивач не може на них посилатися як на доказ, у зв`язку з тим, що дані «Умови та правила надання банківських послуг» не підписані позивачем ОСОБА_1 , як стороною й не є складовою самої кредитної угоди та не вбачається, що вони були з нею узгоджені позивачем, що суперечить вимогам ст. 626, 628, 638,1054 ЦК України.

Також, з наданих відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів «Умов та правил надання банківських послуг» не вбачається, що саме з цими «Умовами та правилами надання банківських послуг» була ознайомлена позивач та що саме ці умови були до неї доведені відповідачем, що вона погодилася з даними умовами отримання кредиту. Також, відсутня дата складання «Умов та правил надання банківських послуг» та дата коли дані умови і правила були доведені до відома позивачеві.

В угоді від 25 травня 2006 року про надання банківського кредиту ОСОБА_1 , відсутні посилання, що «Умови та правила надання банківських послуг» є невід`ємною частиною кредитної угоди та прилучені до даної кредитної угоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року, ухваленим заочно у цивільній справі № 336/7342/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 з останньої на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 травня 2006 року, у розмірі 25 235,55 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 11 347,02 грн., заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 11 556,65 грн., пені і комісії у розмірі 645,00 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної частини штрафу у розмірі 1 177,88 грн., а також судових витрат у розмірі 1 218,00 грн. (а.с. 5). Зазначене рішення суду набрало законної сили 15 грудня 2015 року та на його виконання були видані виконавчі листи, які були пред`явлені стягувачем до виконання.

Так, постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Соріною Ю. Ю. про звернення стягнення на заробітну плату боржника у виконавчому провадженні № 51310045 від 15 березня 2017 року, звернено стягнення суми заборгованості на заробітну плату ОСОБА_1 , з якої проводилися відрахування в рахунок погашення стягнутої заочним рішенням суду заборгованості (а.с. 6).

Згідно з довідкою Структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень», наданою суду у засвідченій позивачем копії, за період з березня 2017 року по серпень 2019 року з доходів боржника ОСОБА_1 було відраховано та перераховано стягувану суму за виконавчим документом у загальному розмірі 29 335,35 грн. (а.с. 30).

Відповідно до повідомлення начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 1897/6 від 06 січня 2021 року, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 51310045 щодо примусового виконання виконавчого листа № 336/7342/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 25 травня 2006 року у загальному розмірі 25 235,55 грн. З боржника у межах виконавчого провадження було стягнуто 29 335,35 грн., з яких: 26 453,55 грн. – борг за виконавчим документом, який перерахований на користь стягувача; 2 645,35 грн. – виконавчий збір, який перерахований на користь державного бюджету; 236,45 грн. – витрати виконавчого провадження, які перераховані на користь державного бюджету. 08 вересня 2019 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51310045 у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 31).

Заявою про надання кредиту від 25 травня 2006 року строк погашення кредиту відповідачкою сторонами не обумовлений. Як не обумовлено порядок стягнення процентів та штрафних санкцій з відповідачки при наявності рішення суду про стягнення заборгованості за кредитною угодою.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , зверталася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання договору банківського рахунку № SAMDN21000007421264 від 25 травня 2006 року, укладеного між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»), а оскільки відповідно до ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час, вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, матеріалами справи не підтверджується факту укладання між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договору банківського рахунка № SAMDN86000743466225 від 12 грудня 2014 року, а тому у задоволенні позовних вимог в частині розірвання цього банківського рахунка належить відмовити. За таких обставин, ураховуючи висновки про розірвання договору банківського рахунка та фактичне виконання ОСОБА_1 обов`язків за кредитним договором № б/н від 25 травня 2006 року, суд вважав, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій після закінчення строку кредитування та зобов`язання вчинення дій є недоцільними, а тому у їх задоволенні належить відмовити. Вимоги щодо спричинення позивачці моральної шкоди є необґрунтованими та недоведеними.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог.

25 травня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого за установчими документами є відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»), укладено кредитний договір № б/н у формі її заяви про надання кредитного ліміту в розмірі 2 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних на платіжну картку № SAMDN21000007421264.

Відповідно до анкети-заяви підписаної позивачкою, заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Позивачу на умовах укладеного договору було видано платіжну картку та відкрито картковий рахунок у відповідності до вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч.1 ст. 1067 ЦК України, договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.

Колегією суддів апеляційного суду не встановлено укладання між сторонами у справі окремого не пов`язаного із укладанням кредитного договору, договору банківського рахунку, який підлягає розірванню у відповідності до вимог ч.1 ст. 1075 ЦК України за заявою клієнта, а тому доводи суду першої інстанції з цього приводу є необґрунтованими та безпідставними.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом до позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором (використав право дострокової вимоги) 28 вересня 2015 року, при цьому заборгованість за кредитним договором стягнута станом на 31 серпня 2015 року, таким чином за період з 31 серпня 2015 року по 28 вересня 2015 року Банк мав право нараховувати проценти на залишок заборгованості та штрафні санкції. Доказів погашення вказаної заборгованості матеріали справи не містять, а відповідно позичальником не доведено виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, що виключає можливість розірвання договору укладеного між сторонами у справі. 

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2021 року у цій справі в частині задоволення вимог позову скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинення дій та розірвання договору банківського рахунка – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 06 грудня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

Судді:                                                                        В.Ю. Бєлка

                                                                               Е.А. Онищенко