ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/537/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивачів: Авілова К.Є.
від відповідача: Лунгул Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Одесі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Українська залізниця” в особі Регіональної філії „Одеська залізниця” акціонерного товариства „Українська залізниця” 
на рішення господарського суду Одеської області від 25.05.2021, суддя в І інстанції Желєзна С.П., повний текст якого складено 02.06.2021 в м. Одесі
у справі № 916/537/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „РВЗ Україна” 
до відповідача: Акціонерного товариства „Українська залізниця” в особі Регіональної філії „Одеська залізниця” акціонерного товариства „Українська залізниця” 
про зобов`язання виконати в натурі умови договору

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю „РВЗ Україна” (далі – ТОВ „РВЗ Україна”) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до акціонерного товариства „Українська  залізниця” в особі Регіональної філії „Одеська залізниця” акціонерного товариства „Українська залізниця” (далі – АТ „Українська залізниця”) про спонукання відповідача виконати в повному обсязі  зобов`язання передбачене умовами договору поставки № ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р. на закупівлю/поставку товарів, укладеного сторонами за результатами проведених торгів № UA-2020-04-1600-2611-с, а саме прийняти від позивача товар: шестерня ведуча вісьового редуктора РМ0196-5050У-04А у кількості 10 шт. на загальну суму 504   000 грн. відповідно до специфікації №1 до даного договору поставки за видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором. 
Позовні вимоги обґрунтовувалися односторонньою відмовою відповідача від виконання  зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки в частині  прийняття товару у обсязі, визначеному сторонами у підписаній специфікації №1 до договору. 
Рішенням господарського суду Одеської області від 25.05.2021 позов задоволено. Зобов`язано АТ „Українська залізниця” виконати зобов`язання  відповідно до договору поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р., а саме прийняти від ТОВ „РВЗ Україна” товар: шестерня ведуча вісьового редуктора РМ0196-5050У-04А у кількості 10 шт. на загальну суму 504   000 грн. відповідно до специфікації №1 до договору поставки за видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором поставки.
Задовольняючи позов місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи, враховуючи односторонню відмову АТ „Українська  залізниця”  від виконання обов`язку  прийняти від ТОВ „РВЗ Україна” товар згідно умов  договору  поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р.  протягом строку дії договору  у зв`язку з не направленням на адресу позивача письмових рознарядок, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленого ТОВ „РВЗ Україна” позову шляхом зобов`язання відповідача прийняти товар, асортимент та кількість якого визначена специфікацією №1 до договору поставки.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ „Українська залізниця” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято на підставі неправильно установлених обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не було повно проаналізовано умови спірного договору та не надано належної оцінки умовам, на яких він був укладений.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що у зв`язку із ненаданням письмової заявки на поставку товару - шестерня ведуча вісьового редуктора РМО196-5050У-04А у кількості 10 шт. на загальну суму 504   000 грн. у відповідача не виник обов`язок прийняти зазначений товар; заявка на поставку товару є відкладальною умовою; правовідносини по справі № 910/1144/19 та за справою № 916/537/21 не є подібними, тому суд першої інстанції безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові по справі № 910/1144/19.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ „РВЗ Україна” заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Позивач, зокрема, вказує те, що письмова рознарядка (заявка) замовника  стосується безпосередньо визначення кількості товару в конкретній партії та строку її (партії) поставки та жодним чином не є інструментом, який змінює об`єм зобов`язань за договором. За результатами проведеної закупівлі та укладення договору, скаржник взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у специфікації № 1 до договору. Разом з цим визнання за скаржником необмеженого у часі права надавати або не надавати письмову рознарядку (заявку) на партію товару за договором фактично призводить до зміни ним умов договору в односторонньому порядку або односторонньої відмови від виконання його умов.
Із комплексного аналізу договору вбачається, що умова, передбачена п. 5.1 договору - надання скаржником заявки вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності відповідача до приймання товару не може вважатися відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, з настанням якої пов`язується виконання зобов`язань за договором, а саме зобов`язання відповідача прийняти товар у кількості, зазначеній у специфікації № 1 до договору. Окрім того умови договору не передбачають права скаржника в односторонньому порядку змінювати його умови, зокрема зменшувати об`єм товару, що підлягає постачанню та узгоджений у специфікації № 1, обґрунтовуючи це ненаданням позивачу відповідної рознарядки.
Доводи скаржника з приводу безпідставного застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.12.2020р. у справі № 910/1144/19, є безпідставними, оскільки правовідносини у справах № 916/537/21 та  № 910/1144/19 є подібними.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.07.2020 року  між АТ „Українська  залізниця” (Замовник) та ТОВ „РВЗ Україна” (Постачальник) було укладено договір поставки № ОД/НХ-20-388НЮ, за умовами п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого Постачальник передає у власність Замовника, а Замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (додаток № 1), що додається до договору про закупівлю  і є  його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність Замовника товар на умовах, визначених в договорі.  Найменування товару: запчастини до колійних машин (вал, шестерня). Виробник товару: ТОВ “НВФ “Ротормаш”, м. Харків, Україна. 
Пунктом 1.4 договору передбачено, що Замовник має право в односторонньому порядку зменшити обсяг закупівлі залежно від  реального фінансування.
Згідно з п. 3.1 договору кількість та асортимент товару визначається у специфікації (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору.
Умовами п. 5.1 договору визначено, що поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки (заявки) Замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Замовника до приймання товару. Зі сторони Замовника рознарядка (заявка) підписується з урахуванням вимог статуту Замовника щонайменше двома такими уповноваженими особами: директор (особа, що виконує його обов`язки) філії “Одеська залізниця” АТ “Укрзалізниця”; перший заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) філії “Одеське залізниця” AT “Укрзалізниця”;  головний інженер (особа, що виконує його обов`язки) філії “Одеська залізниця” AT “Укрзалізниця”, заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) філії “Одеська залізниця” AT “Укрзалізниця”.
Положеннями п. 5.2 договору передбачено, що товар має бути поставлений на підставі письмових рознарядок (заявок) впродовж 10 робочих днів з моменту їх отримання будь-яким способом (факсом: (099) 038-28-21; електронною поштою; листом за адресою: 61082, м. Харків, пр. Московський, 144А) Постачальником у кількості, визначеній у рознарядці (заявці). Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку, якщо товар не поставлений Замовнику впродовж 10 робочих днів від дня одержання постачальником рознарядки (заявки) Замовника.
Згідно з п. 5.4 договору, акт приймання-передачі або видаткова накладна та інші первинні документи, що стосуються  виконання цього договору та приймання товару, підписуються щонайменше двома  уповноваженими особами виробничого підрозділу Замовника, згідно довіреності.
Відповідно до п.п. 6.3., 6.4 договору, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 36 Закону України “Про публічні закупівлі”. Загальна сума по договору  становить 1 668 000,00 грн., у тому числі ПДВ 20% 278 000,00 грн. 
Згідно з п. 16.2 договору, строк дії цього договору встановлюється сторонами з моменту його підписання до 31.12.2020р., в частині відвантаження товару –  до 25.12.2020р., в частині виконання обов`язку  щодо розрахунків по договору – до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН з операціями із цього договору.
Специфікацією №1 до даного договору поставки (додаток №1) сторони визначили асортимент, кількість та ціну товару, що постачається за цим договором, а саме: шестерня ведуча вісьового редуктора у кількості 10 штук загальною вартістю 504  000 грн., шестерня ведома вісьового редуктора у кількості 10 штук загальною вартістю 990  000 грн., вал ведучий шестерні редуктора у кількості 10 штук загальною вартістю 174  000 грн. Загальна сума поставки складає 1 668 000 грн., з урахуванням ПДВ. 
10.09.2020 AT “Укрзалізниця” звернулось до ТОВ „РВЗ Україна” із листом      № НХ-09/4038, в якому виклало прохання поставити згідно з договором поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р. наступний товар: шестерня ведома вісьового редуктора у кількості 10 штук, вал ведучий шестерні редуктора у кількості 10 штук, загальною вартістю 1   164 000 грн.
На підставі видаткової накладної № 25 від 12.10.2020р., підписаної представниками сторін, ТОВ „РВЗ Україна” поставило відповідачеві товар, зазначений у цьому листі, загальною вартістю 1 164   000 грн.
26.01.2021 ТОВ „РВЗ Україна” звернулось до AT “Укрзалізниця” із вимогою №12, в якій з посиланням на умови договору поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р. зі специфікацією № 1 до нього повідомило про готовність до відвантаження наступного товару: шестерня ведуча вісьового редуктора у кількості 10 штук, у зв`язку з чим просило надати письмову рознарядку на поставку цього товару та прийняти вказаний товар за видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором.
У відповідь на це звернення, AT “Укрзалізниця” листом від 05.02.2021 №НХ09/602 повідомило ТОВ „РВЗ Україна” про те, що AT “Укрзалізниця” не направляло останньому письмову заявку  на поставку  товару на суму 504  000 грн.  на підставі п. 1.5 (який відсутній в договорі) та п. 5.1 договору, тому, з урахуванням спливу терміну дії договору поставки 31.12.2020, воно не має законних підстав для направлення письмової заявки на поставку зазначеного товару.
Посилаючись на те, що п. 5.1 договору не передбачено право відповідача в односторонньому порядку змінювати умови договору відносно обсягу товарів, які повинні бути  поставлені позивачем та прийняті замовником, а закінчення строку дії договору у жодному разі не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язання за договором поставки, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для спонукання відповідача виконати в повному обсязі  зобов`язання передбачене умовами договору поставки № ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р., а саме прийняти від позивача товар: шестерня ведуча вісьового редуктора РМ0196-5050У-04А у кількості 10 шт. на загальну суму 504 000 грн. відповідно до специфікації №1 до даного договору поставки за видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором, незалежно від надання заявки на партію товару.
Задовольняючи позов місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи, враховуючи односторонню відмову АТ „Українська  залізниця”  від виконання обов`язку  прийняти від ТОВ „РВЗ Україна” товар згідно з умовами договору поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р. протягом строку дії договору  у зв`язку з не направленням на адресу позивача письмових рознарядок, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленого ТОВ „РВЗ Україна” позову шляхом зобов`язання відповідача прийняти товар, асортимент та кількість якого визначена специфікацією №1 до договору поставки.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком господарського суду першої інстанції про задоволення заявленого ТОВ „РВЗ Україна” позову, з огляду на таке.
Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Статтею 193 ГК України    встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з  ст. 712 ЦК України  за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу,  є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу приписів ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  статті 530  цього Кодексу.
Статтею 689 ЦК України врегульовано, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України  строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
В силу приписів ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;
Згідно з ст. 599 ЦК України  зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Судом установлено, що 22.07.2020 року  між АТ „Українська  залізниця” як замовником та ТОВ „РВЗ Україна” як постачальником було укладено договір поставки №ОД/НХ-20-388НЮ, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти від позивача
товар, кількість, асортимент та вартість якого визначені у специфікації №1 до договору. При цьому, п. 5.1 даного договору визначено, що поставка товару проводиться тільки на підставі наданої письмової рознарядки (заявки) замовника, яка вважається дозволом на  поставку та є підтвердженням готовності замовника до приймання товару. 
На виконання своїх зобов`язань за цим договором, АТ „Українська залізниця” надало позивачу заявку на поставку частини товару, який на підставі видаткової накладної № 25 від 12.10.2020р. був переданий у власність відповідача. При цьому, доказів на підтвердження звернення АТ „Українська залізниця” до позивача із заявкою  на поставку решти товару, загальна вартість якого складає 504    000 грн., в  матеріалах справи не міститься.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом  захисту цивільних прав та інтересів може бути  примусове виконання обов`язку в натурі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019р. по справі №910/16744/17 вказала, що такий  спосіб захисту  як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його.  Примусове виконання обов`язку в натурі  має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.
Встановлені судом у даній справі обставини, з огляду на вищезазначене правове регулювання, а також  правову природу договору  купівлі-продажу, дає підстави для висновку, що на АТ „Українська залізниця”, як сторону договору, покладено обов`язок виконувати прийняті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, а саме  прийняти від ТОВ „РВЗ Україна” визначений умовами договору обсяг товару. При цьому, приймаючи до уваги положення ст. 689 ЦК України, господарським судом зазначено про наявність у сторін договору права визначити порядок вжиття Замовником дій, необхідних для прийняття  товару.
Так, за умовами п. 5.1 договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки (заявки) Замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Замовника до приймання товару. 
Проте, в порушення укладеного між сторонами договору поставки, а також приписів чинного законодавства, відповідачем протягом строку дії договору  не було вжито заходів щодо направлення на адресу  позивача  заявки на поставку  спірного товару. Слід зазначити, що надання письмової заявки на поставку товару, в першу  чергу, має на меті забезпечити реалізацію права  АТ „Українська  залізниця” на прийняття товару у зручний для  відповідача проміжок часу, але  у будь-якому випадку протягом строку дії договору  поставки. 
Господарським судом першої інстанції правомірно було відхилено доводи  відповідача про те, що  оскільки право АТ „Українська  залізниця” на надання  заявки протягом дії договору реалізовано не було, правові підстави для прийняття від  позивача товару  відсутні.
Як встановлено судом, направлення заявки згідно з умовами договору є правом покупця, яке мало бути реалізоване покупцем в межах строку дії договору, тобто у період з 22.07.2020 по 31.12.2020. При цьому загальна кількість товару, ціна за одиницю та загальна сума поставки визначені сторонами у специфікації до нього. Визнання за покупцем необмеженого у часі права надавати або не надавати заявку на партію товару за договором фактично призводить до зміни ним умов договору в односторонньому порядку або односторонньої відмови від виконання.
Припинення строку дії договору не свідчить про припинення зобов`язань за ним, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі, у зв`язку з чим кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами у договорі для його виконання. Зазначене не ставиться у залежність від того, виконувала інша сторона дії, спрямовані на виконання умов договору чи ні. Наведеним спростовується довід скаржника про те, що права та обов`язки сторін за договором є припиненими, оскільки строк дії договору закінчився.
Таким чином, відсутність заявки на отримання товару не звільняє АТ „Українська  залізниця” від виконання обов`язку прийняти товар. 
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.12.2020р. у справі № 910/1144/19.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 757/31606/15-ц).
Отже, правовідносини не є подібними, якщо різняться за предметом позову, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин.
За результатами  оцінки питання  можливості застосування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.12.2020р. у справі №910/1144/19,  проти застосування яких відповідач заперечує, господарський суд дійшов вірного висновку, що правовідносини у даній справі та у справі №910/1144/19 за предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог і встановленими судом фактичними обставинами, а також за однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин є подібними, а отже,  вищенаведені  висновки Верховного Суду мають бути застосовані  судом під час вирішення  даного спору.  Посилання відповідача на те, що пункти договорів поставки у межах справи №910/1144/19 та даної справи не є повністю аналогічними, як на підтвердження відсутності підстав для застосування висновків Верховного Суду, обґрунтовано було відхилено місцевим судом, оскільки ключовим моментом для врахування висновків Верховного Суду є наявність подібних правовідносин, що, в свою чергу, не обов`язково потребує наявність повністю тотожних як умов договору так і правовідносин. 
Наведеним спростовується безпідставне твердження скаржника, що  правовідносини у справі № 910/1144/19 та у даній справі № 916/537/21 не є подібними, тому суд першої інстанції безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові по справі № 910/1144/19.
Господарським судом також правильно відхилено посилання відповідача на закінчення строку дії договору поставки та, відповідно, припинення зобов`язань сторін за цим договором, оскільки докази виконання сторонами зобов`язань за договором у повному обсязі в матеріалах справи відсутні. При цьому, закінчення строку дії договору згідно приписів чинного законодавства не є підставою для припинення зобов`язань сторін за договором.
Відповідно до п. 1.4 договору поставки Замовник має право в односторонньому порядку зменшити обсяг закупівлі залежно від  реального фінансування.
Однак, докази на підтвердження реалізації відповідачем передбаченого  п. 1.4 договору права на одностороннє зменшення  обсягу закупівлі, можливість зменшення якого може ставитись в залежність від реального фінансування Замовника, в матеріалах справи відсутні. 
Враховуючи вищевикладене, з огляду на односторонню  відмову відповідача  від виконання обов`язку щодо прийняття від позивача товару згідно з умовами договору  поставки зі специфікацією № 1 до нього протягом строку дії договору  у зв`язку з не направленням на адресу позивача письмової заявки, вірним є висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявленого ТОВ „РВЗ Україна” позову шляхом спонукання відповідача виконати зобов`язання відповідно до договору поставки №ОД/НХ-20-388НЮ від 22.07.2020р., а саме прийняти від позивача наступний товар: шестерня ведуча вісьового редуктора РМ0196-5050У-04А у кількості 10 шт.  на загальну суму 504  000,00 грн. відповідно до специфікації №1 до договору поставки за видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором поставки.
Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Так, судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що договір між сторонами було укладено на закупівлю/поставку товарів за результатами проведених торгів № UA-2020-04-16-002611-с. За умовами даного договору асортимент, загальна кількість, ціна за одиницю товару та ціна договору визначені сторонами безпосередньо у договорі та у специфікації № 1 до нього (додаток № 1). Отже суть та обсяг зобов`язання за договором чітко визначені у специфікації № 1 до договору.
Що ж стосується письмової рознарядки (заявки) Замовника, то остання стосується безпосередньо визначення кількості товару в конкретній партії та строку її (партії) поставки та жодним чином не є інструментом, який змінює обсяг зобов`язань за договором.
Скаржник в обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначає, що:
- надання письмової рознарядки (заявки) є його правом за договором і він користується ним на власний розсуд;
- умови договору не містять обов`язку Замовника щодо обов`язкового надання заявки протягом дії договору.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Таким чином, за результатами проведеної закупівлі та укладення договору поставки, відповідач взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у специфікації № 1 до договору.
Разом з тим, визнання за відповідачем необмеженого у часі права надавати або не надавати письмову рознарядку (заявку) на партію товару за договором фактично призводить до зміни ним умов договору в односторонньому порядку або односторонньої відмови від виконання його умов.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.12.2020р. у справі № 910/1114/19.
Враховуючи вищевикладене, скаржник безпідставно посилається на відсутність у нього обов`язку прийняти від позивача товар в обсязі, передбаченому у специфікації № 1 до договору. 
Щодо наявності у договорі поставки відкладальної умови, передбаченої п. 5.1 договору, колегія суддів зазначає таке
Частиною 1 ст. 212 ЦК України передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Визначальна особливість правочинів, які містять відкладальні умови полягає в тому, що настання правових наслідків (виникнення, зміна та припинення зобов`язань) ставиться в залежність від настання (ненастання) після укладення правочину в майбутньому певних обставин, щодо яких у сторін у момент укладення угоди існує лише відповідна вірогідність появи незалежно від їх волі тієї чи іншої передбачуваної обставини.
Із комплексного аналізу умов договору поставки вбачається, що передбачена п. 5.1 умова щодо надання відповідачем заявки, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності відповідача до приймання товару, не може вважатися відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, з настанням якої  пов`язується виконання зобов`язань за договором, а саме зобов`язання відповідача прийняти товар у кількості, зазначеній у специфікації № 1 до договору.
Письмова заявка на поставку товару за своєю правовою природою не є документом, який породжує, змінює або припиняє договірні зобов`язання за договором. Письмова заявка лише визначає кількість товару у певній партії, яку повинен поставити позивач в рамках загального обсягу, передбаченого специфікацією № 1 до договору.
Разом з тим, п. 1.4 договору передбачено обставину, у разі настанні якої відповідач може зменшити обсяг закупівлі. Так, відповідно до п. 1.4 договору Замовник має право в односторонньому порядку зменшити обсяг закупівлі залежно від реального фінансування.
Зазначена умова п. 1.4 договору більш ймовірно може бути відкладальною умовою з огляду на те, що відповідач на момент проведення закупівлі та укладання договору виходив із наявного та погодженого плану закупівель та фінансування. Однак, відповідач не має впливу на прийняття рішень щодо фінансування та від його волі не залежить ані збільшення, ані зменшення розмірів фінансування на свої видатки.
Відтак, у разі настання у майбутньому такої обставини, як зменшення реального фінансування, у скаржника буде відсутня об`єктивна можливість придбати весь обсяг товару з огляду на те, що він не зможе його оплатити.
Але, надання заявки на поставку товару в рамках укладеного договору та наявного фінансування цілком та повністю знаходиться у віданні скаржника та, за відсутності скорочення фінансування, повністю залежить від його волі.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування в період дії договору обставин, зазначених в п. 1.4 договору, то відповідач свідомо не надав позивачу заявку на поставку товару на суму 504 000грн., а тому така бездіяльність з боку скаржника свідчить про зловживання правом, що є порушенням ст.13 ЦК України.
Пунктом 6.3 договору встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».
Як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечував, що випадки, передбачені ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» - відсутні. 
Відповідно до п. 13.1 договору, всі зміни, доповнення та додатки до цього договору, крім випадків, передбачених цим договором, вносяться сторонами шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною та мають юридичну силу, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін.
Отже, для реалізації права скаржника зменшувати обсяг закупівлі товарів незалежно від реального фінансування видатків та виробничої потреби замовника, умовами договору було встановлено певний порядок, який у даному випадку відповідачем не було дотримано.
Скаржником зменшення обсягу закупівлі відповідно до реального фінансування не здійснювалося, жодні додаткові угоди на зменшення обсягу товару, який повинен бути поставлений, сторонами не укладалося, що свідчить про незмінність обсягу зобов`язань сторін за договором.
Окрім того, умовами договору поставки не передбачено права відповідача в односторонньому порядку змінювати його умови, зокрема зменшувати обсяг товару, що підлягає постачанню та узгоджений у специфікації № 1, обґрунтовуючи це ненаданням позивачу відповідної заявки.
За відсутності вищезазначених обставин (зменшення об`єму фінансування), надання письмової заявки на поставку товару цілком залежало від волі скаржника, однак останній без наявності обґрунтованих та законних підстав не надав позивачу заявку на поставку спірного товару на загальну суму 504   000 грн.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 11 340 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 25 травня 2021 року у справі      № 916/537/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Українська залізниця” в особі Регіональної філії „Одеська залізниця” акціонерного товариства „Українська залізниця”  - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 06.12.2021.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Богатир К.В.

                                                                                                          Мишкіна М.А.