Номер провадження: 22-ц/813/4879/21 
Номер справи місцевого суду: 523/15572/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» та ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» до ОСОБА_1 та Департаменту міського господарства Одеської міської ради, треті особи – товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», комунальне підприємство "Міське агентство з приватизації житла", про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, відновлення права власності на нерухоме майно шляхом визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та відновлення реєстрації права власності

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року, Одеський Орден «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 та Департаменту міського господарства Одеської міської ради, треті особи – товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», комунальне підприємство "Міське агентство з приватизації житла", про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, відновлення права власності на нерухоме майно шляхом визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та відновлення реєстрації права власності.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року позов Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» до ОСОБА_1 та Департаменту міського господарства Одеської міської ради, треті особи – товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», комунальне підприємство "Міське агентство з приватизації житла", про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, відновлення права власності на нерухоме майно шляхом визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та відновлення реєстрації права власності залишено без задоволення.
Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07.11.2016 р., справа №523/5572/16, а саме арешт з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої на праві приватної власності за ОСОБА_1 , а також заборону Суворовському районному відділу Головного управління ДМС України в Одеській області вчиняти дії щодо проведення реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .                                                
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Одеський Орден «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» подали до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просять суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та судові витрати стягнути солідарно з відповідачів по справі.
Також, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати висновок в рішенні про відмову в залишенні без задоволення позову Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» - «спірна квартира не являлась обєктом приватизації державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» та скасувати висновок в рішенні про відмову в залишенні без задоволення позову Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» - «акт приймання – передачі від 01.10.2014 року підтверджує вибуття із власності заводу будинку АДРЕСА_2 та перехід у власність ТОВ «Темп Плюс Сервіс», зазначивши в рішенні суду: «Одеський орден «Знак пошани» завод продовольчого машинобудування «Продмаш» станом на 01.10.2014 року не являвся власником квартири АДРЕСА_3 ». 
У відзиві на апеляційну скаргу Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» та ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а в рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року скасувати висновок «спірна квартира не являлась об`єктом приватизації державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року, залишити без змін (том 4: а.с. 134-145).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 (том 4: а.с. 119-123). 
В судове засідання, призначене на 04.11.2021 року,  з`явилися: апелянт – ОСОБА_1 , його представник – адвокат Хайнак В.Д., представник апелянта Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» - Попроцький Д.М. та представник апелянта ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» - Зубов С.Г.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 , станом на 1987 рік перебував в державній власності та знаходився в оперативному керуванні заводу «Продмаш».
27.07.1990 року завод «Продмаш» придбав у власність зазначений житловий будинок, що підтверджується Державним актом про викуп майна державного орендного підприємства Одеського заводу «Продмаш». 
Згідно з п.1.1. статутів, зареєстрованих у виконавчому комітеті Суворовської районної Ради народних депутатів м.Одеси №763 від 02.11.1990 р., №666 від 20.03.1992 р.,11.08.1993 р. завод є колективним підприємством. 
На підставі рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19.04.1991 року, зареєстровано на праві власності 20.05.1994 року за Заводом «Продмаш» будинок АДРЕСА_2 . 
Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. після розгляду матеріалів наданих СПТУ-8 і на підставі постанови Одеського обласного Арбітражного суду 5/363 від 15.10.1992 р., постанови Ради Міністрів УРСР від 26.05.1965 р. №396, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 р. №7935/33, вказане рішення №234 було скасовано, вирішено вважати гуртожиток по АДРЕСА_4 та зареєструвати в ОМБТІ. 
10.10.1994 року на підставі розпорядження Управління житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 48707 квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 57,2 кв. м. передано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільну часткову власність та видано свідоцтво про право власності.
11.10.2006 року Управлінням житлово-комунального господарства було прийнято розпорядження №677 яким внесено зміни у розпорядження органу приватизації №48707 від 10.10.1994 року та у свідоцтво №12-5207 від 10.10.1994 р. про право власності на житло, а саме оформити приватизаційні документи на квартиру в спільну часткову власність, в рівних частках кожному, а також в частині написання по батькові одного із співвласників квартири, вказавши : « ОСОБА_1 » та видано дублікат розпорядження, а оригінал розпорядження вважати недійсним. 
29.11.2006 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 свою частку приватизованої квартири, про що складено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 5-3985.
Отже, на теперішній час квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення про залишення без задоволення позову Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш», районний суд виходив з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що з 01.10.2014 р. у заводу відсутнє право на звернення з такими вимогами, а відтак права заводу не порушені. При цьому, судом також зазначено, що у зв`язку з тим, що спірна квартира не являлася об`єктом приватизації державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду. Судом також зауважено, що саме з 04.07.1994 року позивач знав про намір приватизувати квартиру, тобто керівництво заводу було обізнане про оформлення права власності на спірну квартиру шляхом приватизації. 
При цьому, апеляційній суд вважає, що висновок суду про залишення без задоволення позову є вірним, проте є помилковими мотиви, з яких виходив суд ухвалюючи оскаржуване рішення.
Так, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання.
Згідно з нормами ст. 1 вищевказаного закону, Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження  квартир  (будинків)  та   належних    до    них  господарських споруд і  приміщень  (підвалів,  сараїв  і  т.  ін.)  державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
Відповідно до п. 1.1. Положення про Департамент міського господарства Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 року №2256-VII, Департамент міського господарства Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент є правонаступником управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу міської ради.
Пунктом 1.7. зазначеного Положення, Департамент є уповноваженим органом з питань приватизації житлового фонду відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з п.2.2.1 Статуту комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 07.07.2009 року № 4462-V, предметом діяльності КП «Міське агентство з приватизації житла» є підготовка і оформлення документів на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлові приміщення в гуртожитках.
Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_2 , станом на 1987 рік перебував в державній власності та знаходився в оперативному керуванні заводу «Продмаш». 
27.07.1990 року завод «Продмаш» придбав у власність зазначений житловий будинок. 
Апеляційним розглядом справи також встановлено, що 04.07.1994 року ОСОБА_2 звернувся до директора Одеського заводу «Продмаш» Зоріна К.А. із заявою, у якій просив надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_3 . 
На вказаній заяві заступником директора Кутольвас Ю.П. проставлено резолюцію про дозвіл на приватизацію. 
З наявних у матеріалах справи архівних документів на приватизацію спірного житла, наданих КП «Міське агентство з приватизації житла» до суду вбачається, що підставою для прийняття розпорядження про приватизацію квартири стали заява ОСОБА_3 з вказаною згодою на приватизацію як ОСОБА_2 так і його сина ОСОБА_1 , підписи яких засвідчені керівником житлово-комунального відділу «Продмаш» ОСОБА_4 , довідка про склад сімї з зазначенням дати реєстрації (прописки) в квартирі ( ОСОБА_2 – 1958 р., ОСОБА_1 -1972 р.), довідки про знаходження в трудових відносинах та вихід на пенсію ОСОБА_2 з заводу, копії заяви ОСОБА_2 з дозволом на приватизацію, експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, розрахунок площі квартири (том 2: а.с.120-130).
При цьому судом також встановлено, що у вказаних архівних документах також наявний лист заводу від 20.12.1994 р. №57-ЖКО, у якому завод просить Міське агентство з приватизації житла надати послугу з приватизації квартири ОСОБА_3 , та видати свідоцтво про право власності, проти приватизації квартири не заперечує (том 2: а.с.126).
Однак, приватизація як процес передачі державного майна у власність інших осіб стосується тільки державного житлового фонду та не стосується житлового фонду що належить особам на праві інших форм власності. 
Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_3 , станом на жовтень 1994 року не відносилася до об`єктів приватизації, визначених ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки була власністю заводу продовольчого машинобудування, підприємства з колективною власністю Завод «Продмаш», а тому не могла бути приватизована у відповідності з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
З урахуванням вищевикладенного, апеляційний суд погоджується із висновоком районного суду про те, що у зв`язку з тим, що спірна квартира не являлася об`єктом приватизації державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що «… спірна квартира не являлась об`єктом приватизації державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - не відповідає дійсності та порушує його права, а також інші права мешканців житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки суд, роблячи такі висновки, не зазначив коли саме виникло право власності заводу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на приватизовані квартири, на підставі якого документу та яке саме право заводу «Продмаш» було порушено шляхом приватизації квартир мешканцями будинку. При цьому, ОСОБА_1 також зазначає, що судом не дано оцінки чи порушені заводом «Продмаш» норми дії Декларації про державний суверенітет Украйни, прийнятою 16.07.1990 року, норми ст. 71 Конституції України, Постанови Верховної ради УРСР №56-12 від 16.07.1990 року.
Разом з тим, вказані доводи апелянта є необгрнутованими, з огляду на наступне. 
Так, Декларацію про державний суверенітет Украйни, прийнятою 16.07.1990 року, проголошено: Українська РСР самостійно визначає свій економічний статус і закріплює його в законах. 
Народ України має виключне право на володіння, користування і розпорядження національним багатством України.
Підприємства, установи, організації та об`єкти інших держав і їхніх громадян, міжнародних організацій можуть розміщуватись на території Української РСР та використовувати природні ресурси України згідно з законами Української РСР.
З доводів апеляційної скарги, що саме на цих підставах, апелянт ставить під сумнів викуп державного майна колективним підприємством Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» від 27.07.1990 року. 
При цьому, апелянтом не зазначено, що цієї Декларацією про державний суверенітет Украйни, прийнятою 16.07.1990 року також проголошено: державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Підприємства, установи, організації та об`єкти інших держав і їхніх громадян, міжнародних організацій можуть розміщуватись на території Української РСР та використовувати природні ресурси України згідно з законами Української РСР (Розділ VI Декларації). 
Українська РСР як суб`єкт міжнародного права здійснює безпосередні зносини з іншими державами, укладає з ними договори, обмінюється дипломатичними, консульськими, торговельними представництвами, бере участь у діяльності міжнародних організацій в обсязі, необхідному для ефективного забезпечення національних інтересів Республіки у політичній, економічній, екологічній, інформаційній, науковій, технічній, культурній і спортивній сферах (Розділ Х Декларації). 
Декларація є основою для нової Конституції, законів України і визначає позиції Республіки при укладанні міжнародних угод. Принципи Декларації про суверенітет України використовуються для укладання союзного договору (Розділ Х Деклрації). 
Посилання апелянта на рішення Суворовської районної Ради народних депутатів від 22.01.1993 року №49, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки немаї взагалі ніякого підґрунтя. При цьому ці обставини чітко встановлені в рішенні Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 року у справі №916/1107/19, на яке апелянт і посилається. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в цій частині висновків суду не спростовують.
Що стосується доводів апеляційної скарги Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» та ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» про те, що позивачем строк позовної давності не пропущено і тільки формально він підлягає поновленню, то апеляційний суд зазначає, що вказані доводи апелянтів також є безпідставними та висновків суду не спростовують, з огляду на таке. 
Так, відповідно до вимог ст.ст. 71,75,76,80 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 257,261, ч.5 ст.267 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог, неодноразово вказував на пропуск позивачем строку позовної давності (том ІІ: а.с. 2-4, том ІІІ: а.с. 34).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із твердженням суду про те, що строк на звернення до суду з вказаними позовними вимогами у заводу виник ще в 1994 році та закінчився відповідно в 1997 році.
Твердження апелянта про те, що в процесі технічної інвентаризації будинку з`ясувалося, що квартиру незаконно приватизували, оцінюється апеляційним судом критично, з огляду на те, що саме в цей час позивач дізнався про порушення свого права. 
При цьому, судом вірно зауважено, що на заяві ОСОБА_2 стояла резолюція заступника директора Кутольваса Ю.П., що підтверджує навпаки обізнаність про намір приватизувати квартиру, тому суд вважає, що саме з 04.07.1994 року позивач знав про намір приватизувати квартиру, тобто керівництво заводу було обізнане про оформлення права власності на спірну квартиру шляхом приватизації.
Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Отже, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, якщо є підстави для відмови в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю.
Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, залишаючи без задоволення позов Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш», районний суд послався на ті обставини, що з 01.10.2014 р. у заводу відсутнє право на звернення з такими вимогами, а відтак права заводу не порушені, оскільки згідно з актом приймання – передачі від 01.10.2014року, укладеного між Заводом «Продмаш» та ТОВ «Темп плюс сервіс», будинок АДРЕСА_2 вибув із власності заводу та перейшов у власність ТОВ «Темп плюс сервіс», а отже у заводу «Продмаш» відсутнє право на звернення з такими вимогами, а відтак права заводу не порушені. 
Разом з тим, цей висновок суду є необгрнутованим та безпідставним, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Апеляційним розглядом справи встановлено, що всупереч п.2 ч.4 ст. 265 ЦПК України, в судовому рішенні не міститься посилання на докази подані Заводом, які підтверджують порушення його прав, а також мотиви відхилення цих доказів, а саме: витяг з державного реестру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 23.02.2017 року, відповідно до якого власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування №234 вщ 19.04.1991 року, що свідчить про належність позивача - Заводу «Продмаш».
Крім того, судом встановлено, що відповідно до витягу з державного реестру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 05.03.2020 року, власником домоволодіня за адресою: АДРЕСА_2 , є Завод «Продмаш» (том 4: а.с. 81-89). 
Матеріалами справи також встановлено, що під час розгляду справи ТОВ «Темп плюс сервіс» також зазначав, що процес передачі домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 не завершений, так як до предмету передачі обєкту нерухомості входить також спірна квартира АДРЕСА_5 , яка вибула з володіння Заводу, що унеможливлює передачу домоволодіння в цілому, а саме і спірної квартири в будинку окремо, проте судом всупереч ст. 265 ЦПК Украіни, не обгрунтовано підстави неприйняття судом зазначених обставин справи, що спричинило невірне встановлення спірних правовідносин.
Такиим чином, суд припустився помилки, вважаючи, що Завод розпорядився своєю власністю в 2014 році, стосовно спірного обєкта - кв. АДРЕСА_5 , передавши його у власнють ТОВ «Темп плюс сервіс», оскільки реєстрація будинку АДРЕСА_2 в державному реестрі речових прав на нерухоме майно за Заводом «Продмаш», оскільки відповідно до ст. 334 ЦК Украши, право власності, яке підлягає обов`язковій державній реєстрації виникає у особи з моменту такої реестрації.
А відтак висновок суду в цій частині ршення про те, що акт прийому - передачі від 01.10.2014 року підтверджує вибуття із власності Заводу, будинку АДРЕСА_2 та перехід у власнють ТОВ «Темп плюс сервіс» є невірним і суперечить ст. 334 ЦК України. 
Окрім того, як вбачається з наявної у матеріалах справи, копії постанови Верховного суду від 04.11.2020 року у справі №916/1107/19, за позовом Одеського ордену "Знак Пошани" заводу продовольчого машинобудування - підприємства з колективною власністю заводу "ПРОДМАШ"
до 1. Одеської міської ради, 2. Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1. ОСОБА_5 , 2.  ОСОБА_6 , 3. ОСОБА_7 , 4. ОСОБА_8 , 5. ОСОБА_9 , 6. ОСОБА_10 , 7. ОСОБА_11 , 8. ОСОБА_12 , 8. ОСОБА_13 , 9. ОСОБА_1 , 10. ОСОБА_14 , 11. Товариство з обмеженою відповідальністю "Темп Плюс Сервіс", 12. ОСОБА_15 , 13. ОСОБА_16 , 14. ОСОБА_17 , 15. ОСОБА_18 , 16. ОСОБА_19 , 17. ОСОБА_20 , 18. ОСОБА_21 , 19. ОСОБА_22 , 20. ОСОБА_23 , 21. ОСОБА_24 про визнання незаконним та часткове скасування рішення, суд встановив, що права позивача було порушено, і ця обставина у суді касаційної інстанції не була оспорена.
       Зокрема, у вказаній постанові, суд зазначив, шо суди попередніх інстанцій розглядаючи спір у справі, що переглядається у касаційному порядку, дійшли висновку, що зазначеним рішенням 1993 року виконком безпідставно скасував рішення виконкому №234 від 19.04.1991 у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: АДРЕСА_6 .
Також суди, проаналізувавши чинне на момент винесення оскарженого рішення 22.01.1993 законодавство, а саме статтю 19 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", згідно якої виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів вирішується, зокрема, питання (п.12): скасування розпоряджень голови Ради, рішень та розпоряджень виконавчого комітету, за винятком рішень і розпоряджень з питань, віднесених до повноважень виконавчого комітету щодо здійснення державних функцій, вирішили, що рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів могли бути скасовані виключно шляхом прийняття рішення на пленарних засіданнях Ради народних депутатів, з урахуванням передбачених законом виключень щодо цих правил. Отже, у виконкому не було повноважень скасовувати своє рішення, відтак оскаржене рішення про скасування свого рішення №234 від 19.04.1991 "Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу "Продмаш" не відповідає вимогам законодавства.
Отже суди встановили, що права позивача було порушено, і ця обставина у суді касаційної інстанції не була оспорена.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.
За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, щодо залишення без задоволення позовних вимог Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш».
Разом з тим апеляційний суд приходить до висновку, що залишаючи без задоволення позовні вимоги заводу, суд першої інстанції помилково виходив з того, що у заводу відсутнє право на звернення з такими вимогами, у звязку із чим права заводу не порушені. Натомість, оскільки судом першої інстанції було достовірно та обґрунтовано встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності зі зверненням до суду з вимогою про захист свого порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, якщо є підстави для відмови в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, тому рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення залишити без змін. 
Оскільки, зміні підлягає лише мотивувальна частина судового рішення, підстав для зміни розподілу судових витрат немає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» - задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Одеського Ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування «Продмаш» до ОСОБА_1 та Департаменту міського господарства Одеської міської ради, треті особи – товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС», комунальне підприємство "Міське агентство з приватизації житла", про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, відновлення права власності на нерухоме майно шляхом визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та відновлення реєстрації права власності – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15.11.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда