ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5760/21  Номер провадження 22-ц/814/2335/21	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2021 року, постановлену у складі головуючого судді Предоляк О.С., повний текст судового рішення виготовлено без зазначення дати, за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст заяви
24 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Заява мотивована тим, що відповідач є власником 39/100 частки спірного майна, а тому може в будь-який час розпорядитись своєю часткою. Вважає, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що відповідачем вчиняються дії щодо відчуження належної йому 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями, а також доказів, які б підтверджували те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 частку домоволодіння може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про виділ в натурі належної ОСОБА_1 частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву про забезпечення позову в повному обсязі.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, будучи належним чином повідомленою. Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом встановлено, що 24 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Наразі, ОСОБА_1 належить на праві власності 61/100 частина, а ОСОБА_2 - 39/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Одночасно з цим, на підставі положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на 39/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не навела достатніх підстав і не надала належних доказів вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, а тому відсутня обґрунтована необхідність накладення арешту на частку житлового будинку з господарськими спорудами, які на праві власності належать ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду правильним, з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.  Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.  Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з положеннями статей 319 та 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.  Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.  Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.  Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.  Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.  Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з частиною 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії;  встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;  забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;  зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;  зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;  зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;  арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;  іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Апеляційний суд зазначає, що, відмовляючи у задоволенні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо недоведеності останньою того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання у майбутньому рішення суду про виділ в натурі належної їй частки із майна, що знаходиться у спільній частковій власності.
Натомість, твердження скаржниці стосовно того, що у період розгляду даної справи в суді ОСОБА_2 може відчужити свою частку на користь іншої особи є передчасним та не підтверджується жодними належними доказами, окрім припущення самої ОСОБА_1 , про що вона зазначає також і у своїй апеляційній скарзі.
Також, колегія суддів зазначає, що, в разі виявлення наміру  ОСОБА_2  розпорядитися своєю часткою нерухомого майна шляхом її продажу, скаржниця, як співвласник нерухомого майна, відповідно до положень статті 362 Цивільного кодексу України, матиме переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу.
У свою чергу, в разі виявлення наміру ОСОБА_2 розпорядитися своєю часткою нерухомого майна шляхом її дарування іншій особі, то апеляційний суд не вбачає обґрунтованих підстав для обмеження останньому права розпоряджатися своєю власністю, закріпленого статтею 41 Конституції України.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 Цивільного процесуального кодексу України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 

Судді                         Т.В. Одринська

       В.П. Пікуль