ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6464/21 Справа № 205/7567/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури,
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року, 
по справі за позовом Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Комунальне виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:
В жовтні 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Комунальне виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень встановлено факт безпідставного вибуття (поза волею власника) з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра квартири АДРЕСА_1 - на підставі судового рішення, яке згодом було скасоване, що створює загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпра. 
Саме відповідач ОСОБА_1 є особою, за якою зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 30.03.2018 року.
Оскільки Дніпровською міською радою, яка є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжито заходів, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, що вибуло із власності територіальної громади поза її волею, що свідчить про її бездіяльність у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звертається із зазначеним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством та просить суд витребувати вказану спірну квартиру у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року у задоволені позову керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Комунальне виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна - відмовлено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року у справі №205/7567/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора в повному обсязі.
У відзиві Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора.
В поясненнях ОСОБА_1 щодо апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року у цивільній справі №205/7567/18 просить апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року у цивільній справі №205/7567/18 залишити без змін.
Відзиви на апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 рокувід інших учасників справи не надходили.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 08.09.1989 року №486 будинок АДРЕСА_2 було визначено таким, що підлягає реєстрації за виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства Ленінського району м.Дніпропетровська (а.с.229-231 том2).
Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обліковується на балансі Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Ленінського району (а.с.26 том1). Згідно відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 31.05.2018року за даними електронної бази Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам, шляхом приватизації, квартири АДРЕСА_1 (а.с.32 том1).
Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.01.2016року визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с.50-53 том1).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.02.2016 року укладено Договір купівлі - продажі квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергієм Вячеславовичем, та зареєстровано в реєстрі за №47 (а.с.33-34 том1).
Уповноваженою особою СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016040000000202 від 11.03.2016року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 (а.с.13 том1).
В межах вказаного кримінального провадження арештів на спірну квартиру не накладено, будь-яким особам про підозру не повідомлено, обвинувальний акт до суду не направлявся (а.с.118, том2).
Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.04.2016року вищезазначене заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2016року скасовано (а.с.54 том1), а ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.09.2016року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , залишено без розгляду (а.с. 55 том 1).
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 04.06.2016 року укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною, та зареєстровано в реєстрі за №1161 (а.с.35-36, том1).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Вирішено розділити між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільне майно, набуте у шлюбі, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири (а.с.56-58 том1).
Вказане судове рішення набуло чинності у встановленому законом порядку та не є скасованим.
Між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 30.03.2018 року укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстровано в реєстрі за №580 (а.с.37-38 том1).
       Станом на день розгляду даної цивільної справи ОСОБА_1 є особою, за якою зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі вказаного Договору купівлі - продажу квартири від 30.03.2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 841584712101 від 30.03.2018року (а.с.16-25 том1).
Статтею 1311 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України "Про прокуратуру" право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. 
Необхідність вступу у справу прокурора слугувало невжиття Дніпровською міською радою, як компетентним органом, жодних заходів направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів територіальної громади міста через вибуття спірної квартири із її власності без належних на те правових підстав.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо участі прокурора, адже предмет спору у даній справі безпосередньо зачіпає інтереси держави.
Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спору між сторонами із приводу речового права на таке майно, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.13 Конституції СРСР від 07.10.1977р. Державною власністю є загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
Відповідно до статей 31, 32 Закону України від 07 лютого 1991 року №697-XII «Про власність» (у редакції від 04 червня 1993 року) до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Згідно зі статтею 35 вказаного Закону об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 08.09.1989 року №486 будинок АДРЕСА_2 є підставою набуття територіальною громадою м.Дніпра права комунальної власності на вказане у ньому майно, у тому числі спірної квартири, а також, що законодавство України, чинне на момент виникнення права власності територіальної громади м. Дніпра на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначених об`єктів нерухомості.
Суд першої інстанції,прийшов до правильного висновку, що Дніпровська міська рада, яка від імені та в інтересах територіальної громади м.Дніпра здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у зв`язку із чим має право заявити позов про витребування майна, що перебуває у власності цієї територіальної громади, з чужого незаконного володіння, тому доводи відповідача, що в даному випадку позивач не має права на пред`явлення віндикаційного позову через недоведеність обставини належності територіальній громаді речового права на спірне майно - відхилено обґрунтовано.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від "07"лютого 2014 року №5 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Відповідно до п.п. 8, 24 тієї ж Постанови Пленуму, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно із статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.
В п.25 Постанови Пленуму роз`яснено, до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом п.3 ч.1 ст.388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2018 року відповідач ОСОБА_1 придбала за договором купівлі - продажу у ОСОБА_5 , ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та відомості щодо права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. під час укладання договору купівлі - продажу діяла відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" й Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та в неї не було підстав для відмови у вчиненні цих дій.
Тобто, в момент укладення договору нотаріус ОСОБА_6 , відповідно до зазначеного вище Порядку, перевірила документи продавців ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та підстави належності їм спірної квартири, що право власності на квартиру у рівних частках належить продавцям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та зареєстровано за ними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25.11.2016 року, яке набуло чинності і не було скасоване у передбаченому законом порядку, в іпотеці квартира не перебуває, будь-яких заборон на відчуження даної квартири в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна немає.
Факт повного розрахунку, який здійснювався в нотаріальній конторі, зазначено в п.3 договору купівлі-продажу (а.с.37, т1).
Отже, у відповідача ОСОБА_1 не було жодних сумнівів щодо правомочності продавців ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на володіння даною квартирою та на її відчуження.
Обставини, які свідчать про неправомірні дії ОСОБА_2 та незаконне заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.01.2016року, на підставі якого ОСОБА_2 стала власником спірної квартири і яке скасовано, на момент укладення договору купівлі - продажу не були і не могли бути відомі відповідачу.
При цьому, після внесення 11.03.2016 року до ЄРДР про факт скоєння кримінального правопорушення, предметом якого є спірна квартира, органами досудового розслідування так і не було ініційоване питання щодо накладення арешту або іншого публічного обтяження на таке нерухоме майно. Через що будь-яка зацікавлена особа, навіть проявивши розумну обачливість, не могла бути проінформована про обставину спору щодо такого майна.
Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: 1) факт відчуження майна; 2) майно відчужене особою, яка не мала на це права; 3) відчужене майно придбав добросовісний набувач, а відповідно до ст. 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Постановою Верховної Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі №183/1617/16 (14-208цс18) (1/6) визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено існування підстав для витребування майна від добросовісного набувача, встановлених ч.1ст.388 ЦК України. Майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, воно не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, а також майно не вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже ОСОБА_1 на законних підставах згідно договору купівлі - продажу від 30 березня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. придбала квартиру у ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . Майно вибуло з власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за їх волею за відплатним договором.
Колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції, що перекладення на теперішнього власника спірної квартири, яка жодного порушення не вчинила, наслідків бездіяльності влади та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача ОСОБА_1 , а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine» , № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який , між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів ("Brumarescu v. Romania", № 28342/95, §61, ЄСПЛ,від 28.10.1999 року).
Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз. 1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого Протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь- яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («EastWestAllianceLimited v.Ukraine», №19336/04, §§166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Стрейч проти Сполученого Королівства" від 03.12.2003 визнано, що майно не може бути витребувано у добросовісного набувача з тих підстав, що порушення закону було допущено державним органом.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не могла і не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з тим, що рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська (що є органом державної судової влади) від 20.01.2016 року, про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, виявиться незаконним та буде скасоване.
Відповідна позиція зазначена в Постанові Верховного Суду №645/4220/16-ц від 13.11.2019 та в рішенні ЄСПЛ у справі "Altntseva v. Russia" від 17.11.2016 року.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються , не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року -без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури- залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова