ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«08» листопада 2021 року
м. Харків
справа № 639/3027/20
провадження № 22ц/818/1764/21
 
провадження № 22ц/818/2492/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -             Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А.Р.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_3 ,
третя особа – ОСОБА_4 , представник третьої особи – Чехов Д. А.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року в складі судді Фанда О.А. та ОСОБА_4 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року в складі судді Фанда О.А.
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з відому та дозволу власника, керуючи автомобілем PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , спричинив наїзд на нього, також пошкодивши і його припаркований автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Вказав, що внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди йому спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому латерального виростка лівої великогомілкової кістки, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
22 жовтня 2019 року по даному факту ГУ НП в Харківській області відкрито кримінальне провадження за № 12019220000001520, за яким його визнано потерпілим. Під час слідчих дій було з`ясовано, що цивільно-правова ОСОБА_3 застрахована у Публічному акціонерному товаристві Національній акціонерній страховій компанії «Оранта», до якої він в подальшому звернувся із відповідними заявами та 26 травня 2020 року йому було відшкодовано витрати на ремонт його автомобіля в розмірі 5019,80 грн.
Зазначив, що його витрати на лікування внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди складають 26 780,88 грн.

Вказав, що йому спричинено моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 50 000,00 грн.

Просив стягнути з Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» на його користь 26 780,88 грн матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 21 жовтня 2019 року; стягнути з ОСОБА_3 на його користь 50 000,00 грн моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Також, не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі. Зокрема, відмовляючи йому в позові, не врахував того, що страховик частину позовних вимог визнав та добровільно сплатив йому 5019,80 грн. Також, не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 визнавав і свою вину, і позовні вимоги у повному обсязі та відшкодував йому в добровільному порядку 7000,00 грн на ремонт автомобіля та 600,00 грн моральної шкоди.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового судового рішення не звернув увагу на те, що наданий ним акт послуг містить в собі розрахунок послуг, їх перелік, кількість витраченого часу, складених аркушів документу за кожну послугу, вартість за одиницю кожної послуги та загальну вартість кожної послуги, а тому він повністю відповідає вимогам судової практики про наявність розрахунку витрат щодо надання правничої допомоги. 

08 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтовано. При цьому зазначив, що позивачем не надано жодного рішення, яке набрало законної сили, що має преюдиціальне значення для справи, тому у страховика строк виконання зобов`язання не настав. Згідно до розрахунку страхового відшкодування, складеного на підставі ремонтної калькуляції від 20 листопада 2019 року, сума страхового відшкодування становить 5019,80 грн, яка була сплачена позивачу 26 травня 2020 року, тобто у строк, визначений чинним законодавством. Вважав, що відшкодовані ОСОБА_4 7000,00 грн необхідно зарахувати в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням позивача.

29 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вважав апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження вини ОСОБА_3 у заподіянні йому шкоди. Вказав, що позивачем не надано страховику всіх належних документів для здійснення страхового відшкодування. З урахуванням відсутності доказів наявності порушення прав позивача та наявності вини відповідачів у заподіянні шкоди, в задоволенні позову обґрунтовано було відмовлено.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення та ухвалу суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів для задоволення його позову. 

Ухвала суду мотивована тим, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 лютого 2020 року вбачається, що 22 жовтня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження № 12019220000001520 за частиною 1 статті 286 КК України про те, що 21 жовтня 2019 року близько 15-30 години в районі військової частини по вулиці Вторчерметівська № 129/4 в м. Харкові водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що був припаркований поряд з узбіччям водієм ОСОБА_1 . В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , який перебував попереду автомобіля та проводив ремонтні роботи в моторному відсіку, від контакту зі своїм автомобілем, з яким відбулось зіткнення, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому верхньої третини лівої голені та його доставлено до лікарні (а.с.4).

Із висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції складеного Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» від 21 жовтня 2019 року № 2009 вбачається, що ОСОБА_4 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (а.с.21).

З протоколу допиту свідка від 14 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_5 пояснював, що 21 жовтня 2019 року він знаходився на робочому місці та ключі від автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому, залишив у вагончику на столі. Зазначив, що з його дозволу автомобілем користувався ОСОБА_4 , однак про те, що в цей день ОСОБА_4 буде користуватись його автомобілем, йому не було відомо (а.с.18-20).

16 червня 2020 року складено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 12019220000001520, внесеного до ЄРДР 22 жовтня 2019 року за частиною 1 статті 286 КК України за обвинуваченням ОСОБА_4 (а.с.80-83, 121-122).

Як вбачається з висновку експерта № 12-14/788-А/19 Комунального закладу Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, у зв`язку з подією 21 жовтня 2019 року у ОСОБА_1 мав місце закритий перелом латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зсувом. Вказане ушкодження утворилося від дії тупого твердого предмета, індивідуальні особливості якого не відобразилися, могло утворитися в умовах дорожньо-транспортної пригоди, при обставинах і в строк, відомих із постанови, і відноситься до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я (а.с.5-6).

Із висновку експерта № 7/47/48СЕ-20 від 27 лютого 2020 року Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру вбачається, що у даній дорожній обстановці, питання «як повинен був діяти водій автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 у вказаній дорожній обстановці відповідно Правил дорожнього руху України?» в аспекті запобігання даної дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору позбавлено логічного сенсу. З причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, дати категоричну оцінку дій водія автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 немає можливості. Виходячи з умови, вказаної у дослідницькій частині висновку, водій автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 повинен був діяти згідно з вимогами пункту12.3 Правил дорожнього руху. Виходячи з умови, вказаної у дослідницькій частині висновку, водій автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 мав технічну можливість запобігти події виконанням вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. Виходячи з умови, вказаної у дослідницькій частині висновку, у діях водія автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 є невідповідності вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, які перебувають з технічної точки зору у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. У діях водія автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 не убачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. З причин, вказаних у дослідницькій частині висновку, відповісти на питання «де відносно меж проїжджої частини дороги розташовувалось місце наїзду на пішохода?», з технічної точки зору не представляється можливим (а.с.11-17).

З повідомлень Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» № 09-03-09/13404 від 23 грудня 2019 року та № 09-02-22/394 від 14 січня 2020 року вбачається, що для подальшого розгляду справи та прийняття остаточного рішення страховику необхідно отримати копію постанови (вироку) суду (слідчого органу) щодо притягнення до відповідальності винної в дорожньо-транспортній пригоді особи, а надані ОСОБА_1 документи не підтверджують настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу (а.с.22, 23).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого другого травматичного відділення № 24298 Комунального некомерційного підприємства «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» вбачається, що ОСОБА_1 знаходився у стаціонарі з 21 жовтня 2019 року по 04 листопада 2019 року з діагнозом закритий уламковий перелом латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням. 23 жовтня 2019 року проведено операцію: відкрита репозиція, накостний МОС LCP латерального виростка лівої гомілки; рекомендації: шви знято, подальше лікування амбулаторно за місцем проживання (а.с.96).

Як вбачається з довідки Комунального некомерційного підприємства «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у ХМКЛШНМД з 21 жовтня 2019 року по 04 листопада 2019 року з діагнозом: закритий уламковий перелом латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, історія хвороби № 24298. 23 жовтня 2019 року операція: відкрита репозиція, МОС LCP зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки. Під час стаціонарного лікування хворому призначались та були використані наступні лікарські засоби та препарати: набір імплантів для остеосинтезу гомілки, шприци, вата, рукавички хірургічні, лейкопластирі, леза для скальпеля, катетер, голки, бинти медичні, марля медична, бинти еластичні, рентген плівка, салфетки медичні стерильні, розчин рінгера, розчин натрію хлоріда № 15, розчин септілу, йод, дексалгін в ампулах № 10, налбуфін 10 мг, цібор 3500, ефмерін 1,0 № 10, остеогенон № 60, полужорсткий ортез для фіксації колінного суглобу (а.с.97).

Матеріали справи містять копії чеків та квитанцій про придбання ОСОБА_1 медичних засобів та препаратів, і не тільки, хоча деякі з них нечитабельні: 
23 жовтня 2019 року: пластина для ос великогомілкової кістки з набором гвинтів, 1 комплект – 17 400,00 грн; 21 жовтня 2019 року: бинт гіпсовий – 195,75 грн, бинт – 57,75 грн, марля - 32,75 грн, вата – 21,50 грн, вата - 5,75 грн, пакет – 1,00 грн; 24 жовтня 2019 року: магній сульфат – 3,92 грн, вата – 2,75 грн, пластир транспор – 23,15 грн; 21 жовтня 2019 року: дексалгін – 182,00 грн, шприц 10 мл – 3,30 грн, шприц 5 мл – 11,50 грн, вата – 12,25 грн, перчатки – 7,20 грн, спирт етіловий – 28,40 грн, пакет – 0,75 грн; 24 жовтня 2019 року: пакет – 0,75 грн, ефмерин пор д/ін – 1031,50 грн, дексалгін – 187,15 грн, лідокаін – 25,90 грн, шприц 5 мл – 34,00 грн; 23 жовтня 2019 року: шприц – 3,70 грн, пристрій пк 21-02 гемопласт – 8,50 грн, рукавички - 6,30 грн, бинт марл – 17,00 грн; 24 жовтня 2019 року: система пк – 14,35 грн, шприц 10 мл – 20,00 грн, шприц 5 мл – 4,60 грн, юнорм р-р для ін. – 65,38 грн, квамател – 61,57 грн, ігла спин. – 30,60 грн, лонгокаін хеві – 81,66 грн, стерофундін фл. – 105,45 грн, геласпан 4% р-р інф. – 171,00 грн, норадренал – 160,90 грн, пакет – 1,50 грн; 24 жовтня 2019 року: пакет – 1,50 грн, бинт – 9,10 грн, бинт – 18,50 грн, спирт етіловий – 22,40 грн, шприц 5 мл – 2,00 грн, шприц 10 мл – 4,00 грн, шприц 20 мл – 4,30 грн, перекись воднію – 14,20 грн, декасан – 135,85 грн, вата – 12,20 грн, марля – 154,80 грн, пласт – 49,92 грн, перчатки – 9,10 грн, перчатки – 9,10 грн, перчатки – 9,10 грн, перчатки – 90,50 грн, перчатки – 175,00 грн, бинт еласт – 175,00 грн, набір предметів для дренажу – 176,00 грн; 24 жовтня 2019 року: налбуфін р-н – 63,00 грн; ренальган р-н – 17,80 грн, ренальган р-н – 17,00 грн, шприц 2 мл – 3,00 грн, шприц 5 мл – 6,00 грн; 24 жовтня 2019 року: аурафікс тутор на коліно з регульованим угл – 2388,00 грн; 24 жовтня 2019 року: налбуфін р-р д/ін – 56,47 грн; жовтень 2019 року: димедрол – 3,46 грн, анальгін – 4,09 грн; 25 жовтня 2019 року: лактіале капс. – 83,65 грн; 25 жовтня 2019 року: парацетамол – 14,80 грн; 26 жовтня 2019 року: дімедрол – 3,46 грн, анальгін – 4,09 грн, парацетамол – 14,80 грн; 26 жовтня 2019 року: спазмалгон – 34,80 грн, пиприл – 7,88 грн; 27 жовтня 2019 року: ліотон 1000 гель – 138,50 грн; 28 жовтня 2019 року: шприц – 3,70 грн, лейкоп леофікс – 30,00 грн, серветка мед – 12,90 грн, рукавички хір – 6,30 грн, бетайод-з р-н – 120,50 грн; з квитанції не вбачається дата: остеогенон таб – зі знижкою – 457,00 грн; 31 жовтня 2019 року: дипхелл гель д/суставов – 122,00 грн; 05 листопада 2019 року: аркоксія табл – 206,50 грн; 22 жовтня 2019 року: нт колінного суглобу – 900,00 грн; 08 листопада 2019 року: вольтарен форте емульгель – 200,70 грн, немісил – 95,00, сума зі знижкою 255,50 грн. Інші квитанції не читабельні (а.с.7-10).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами цивільно-правова відповідальність власника автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована у Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО6619920 (а.с.120).

Матеріали справи містять копії квитанції про сплату ОСОБА_6 ОСОБА_1 3000,00 грн та 4000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди за автівку, та ще 300,00 грн (а.с.126).

Сторонами також не заперечується, що Публічне акціонерне товариство Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 за пошкоджений автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в розмірі 5019,80 грн.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав роздруківку звукозапису судового засідання від 21 грудня 2020 року у кримінальному провадженні № 646/3762/20 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 позов в кримінальному провадженні визнає повністю (а.с.201-203).

Також, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав копію вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року у справі № 646/3762/20 за обвинуваченням ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 12019220000001520 від 22 жовтня 2019 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, за яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України і призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки; стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 2512,16 грн; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн.

При цьому, з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним, вбачається, що ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 12 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року та ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року призначено апеляційний розгляд на 18 листопада 2021 року. Тобто, наразі вищевказаний вирок суду не набрав законної сили, оскільки переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їхній захист.

Статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.  Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.  У разі, якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується.  Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.  Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.  Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Правилами статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачені випадки, коли страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, і ці випадки характеризуються не лише виною водія забезпеченого транспортного засобу у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а і його навмисною протиправною поведінкою щодо заволодіння забезпечуваним транспортним засобом, керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів тощо.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс 8).

Із роз`яснень, які викладені в пунктах 4 – 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року вбачається, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії завдавача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Матеріали справи свідчать про те, що Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» сплачено позивачу 5019,80 грн на підставі ремонтної калькуляції від 20 листопада 2019 року в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Третьою особою ОСОБА_4 сплачено позивачу 7000,00 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_4 різниці між страховим відшкодуванням та заявленими позовними вимогами позивач не пред`являв. ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності не притягувався. Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року у справі № 646/3762/20 за обвинуваченням ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 12019220000001520 від 22 жовтня 2019 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, в якому мова йде й про задоволення цивільного позову на користь позивача, не набрав законної силу у зв`язку з його переглядом в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши надані сторонами докази, з урахуванням їх належності та достовірності, суд першої інстанції, враховуючи, що Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» сплатила позивачу страхове відшкодування, а до ОСОБА_4 позовних вимог позивачем не заявлено, дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності позову до страхової компанії.

Також, колегія суддів зазначає, що Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не відмовляло ОСОБА_1 у здійсненні виплати страхового відшкодування, вказало на недостатність документів для виплати та сплатило йому відповідне страхове відшкодування. 

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди з власника автомобіля PEUGEOT 301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (стаття 23 ЦК України).

За правилом частини другої статті 1167 моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини четвертої статті 1187 ЦК України особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, особи, які вчинили зазначені протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що пов`язана з дією джерела підвищеної небезпеки.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 є власником джерела підвищеної небезпеки на час дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої позивачу завдано тілесні ушкодження. Доказів того, що ОСОБА_4 правомірно заволодів транспортним засобом, матеріали справи не містять.

Для застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 1187 ЦК України необхідно встановити, що особа, яка фактично користувалася транспортним засобом під час завдання шкоди, заволоділа ним неправомірно та що цьому сприяла недбалість власника транспортного засобу.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів недбалості дій власника транспортного засобу, який передав управління ним іншій особі, тобто ці вимоги позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 на те, що як страховик, так і ОСОБА_4 відшкодували йому певні суми в рахунок матеріальної та моральної шкоди, тому його позов навіть без наявності чинного вироку підлягає задоволенню, судова колегія відхиляє, оскільки Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не відмовляло ОСОБА_1 у здійсненні виплати страхового відшкодування, вказало лише про надання відповідних документів та сплатило йому страхове відшкодування, підтверджене відповідними доказами, а до ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 не заявляв. 

Таким чином, рішення суду є законним, а апеляційна скарга ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню. Наведене в судовому рішенні мотивування не вплинуло на висновок суду.

Що стосується заяви третьої особи про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати на оплату професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5000,00 грн.

30 жовтня 2020 року між адвокатом Чеховим Д.А. та Заікіним О.В. укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання здійснити захист, представництво або надати інші види професійної правничої (правової) допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 

Відповідно до пунктів 2.2-2.3 цього договору розмір гонорару адвоката визначається в додатку № 1 до даного договору, який є невід`ємною частиною даного договору.

Клієнт протягом 5 робочих днів з дня підписання даного договору сплачує адвокату гонорар у вигляді авансу в рахунок надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 4000,00 грн. Несплачену суму гонорару клієнт сплачує протягом 2 днів з дня підписання акту наданих послуг (а.с.164-165 том 1).

30 жовтня 2020 року між адвокатом Чеховим Д.А. та Заікіним О.В. укладено додаткову угоду № 1, за якою сторонами погоджено розмір гонорару (а.с.166 том 1).
10 грудня 2020 року між адвокатом Чеховим Д.А. та Заікіним О.В. складено акт надання послуг, відповідно до якого адвокатом надано, а клієнтом отримано наступні послуги: 06 листопада 2020 року: усна консультація з питань захисту прав клієнта в судовому засіданні; консультація з вивченням документів: позовна заява ОСОБА_1 від 19 травня 2020 року; позовна заява (уточнена) ОСОБА_1 від 07 липня 2020 року; угода про припинення зобов`язань від вересня 2020 року; постанова Верховного Суду від 05 вересня 2018 року за № 534/872/16-ц; протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 09 квітня 2020 року; обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 120192200000001520; лист страхової компанії від 14 січня 2020 року за № 09-02-22/394; лист страхової компанії від 23 грудня 2019 року за № 09-03-09/13404; медична документація ОСОБА_1 ; висновки судово-медичних експертиз по кримінальному провадженню щодо наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_1 ; висновок судової автотехнічної експертизи по кримінальному провадженню щодо порушення вимог Правил дорожнього руху України; відзив НАСК «Оранта»; відзив ОСОБА_3 – витрачено 1 годину вартість 1000,00 грн; 03 листопада 2020 року: складання пояснення третьої особи щодо позову на 4 аркушах вартістю за одиницю - 1000,00 грн, загальна вартість - 4000,00 грн; 11 листопада 2020 року: участь в судовому засіданні в даній справі, витрачено 1 годину вартістю 1600,00 грн; 08 грудня 2020 року: участь в судовому засіданні в даній справі, витрачено 1 годину вартістю 1600,00 грн; 10 грудня 2020 року складання заяви про додаткове рішення на 3 аркушах вартістю за одиницю -1000,00 грн, загальна вартість - 3000,00 грн, а всього на суму 11 200, 00 грн (а.с.167 том 1).
Матеріали справи містять копії квитанцій про сплату ОСОБА_4 адвокату Чехову Д.А. за правову допомогу в загальному розмірі 5000,00 грн (а.с.168-170 том 1).

Таким чином, із наданих копій документів на вбачається, на яку сплачену суму та які саме послуги надавав адвокат третій особі, що є підставою, як правильно зазначив суд першої інстанції, для відмови в задоволенні заяви.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Що стосується апеляційної ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає, що за його апеляційною скаргою переглядається лише питання щодо розподілу судових витрат у справі, тому підстав для розподілу судових витрат за перегляд справи апеляційним судом також не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року та ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський 

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.