ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2021 р.           Справа№ 910/20548/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Коротун О.М. 
 
секретар судового засідання: Вайнер Є.І.
за участю представників сторін: згідно з  протоколом судового засідання від 10.11.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Енергополь-Україна"
на ухвалу          Господарського суду міста Києва  від  28.12.2020 
у справ № 910/20548/20  (суддя Маринченко Я.В.) 
за заявою          Товариства з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" 
до Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна"
про забезпечення позову до пред`явлення позову

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанов суду апеляційної інстанції та касаційної інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва  від 28.12.2020 заяву ТОВ "Всходні Інвест" про забезпечення позову до пред`явлення позову задоволено. З метою забезпечення позову, на період розгляду справи накладено арешт на нерухоме майно (за переліком визначеним у заяві), що належить на праві власності ПАТ "Енергополь-Україна", в межах суми 2 750 000, 00 дол. США, що еквівалентно 78 237 500,00 грн, до набрання законної сили рішенням у цій справі.  
Ухвалу суду мотивовано тим, що предметом спору у майбутньому позові є стягнення заборгованості, при цьому, наявні обґрунтовані підстави вважати, що у випадку задоволення позову, виконання судового рішення  про стягнення заборгованості з відповідача може бути суттєво ускладнено, зважаючи на значну суму заборгованості, тривале невиконання зобов`язань відповідачем за договором позики та відчуженням нерухомого майна, яке побудовано за рахунок грошових коштів отриманих за договором позики, що свідчить про неможливість ПрАТ "Енергополь-Україна" сплатити заборгованість.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва  від 28.12.2020 скасовано, в задоволенні заяви ТОВ  "Всходні Інвест" про забезпечення позову до пред`явлення позову, відмовлено.
Постанову мотивовано тим, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення позову, не відповідає вимогам процесуального законодавства, оскільки, строк виконання зобов`язань за договором позики не закінчився,  на момент подачі заяви про забезпечення позову, у позивача відсутнє право на позов.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.09.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі №910/20548/20  скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного господарського суду.
Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 Верховний Суд вказав, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки всім обставинам справи, що призвело до порушення положень ст.ст. 136, 137, 236 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Приватне акціонерне товариство „Енергополь-Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/20548/20 про забезпечення позову скасувати.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального прав.
Скаржник посилається на те, що в заяві про забезпечення позову відсутній предмет спору, оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики ще не настав. У зв`язку з чим, суд першої інстанції незаконно застосував заходи забезпечення позову до пред`явлення позову про стягнення заборгованості, строк повернення якої ще не настав.
Апелянт стверджує, що місцевий господарський суд не здійснив оцінку доводів заявника щодо обґрунтованості заяви про забезпечення позову.
Приватне акціонерне товариство „Енергополь-Україна" зазначає, що ухвала суду є незаконною, оскільки Господарський суд міста Києва застосував українське законодавство, а саме Господарський процесуальний кодекс України, в той час, як застосовуватись повинно право Республіки Польща.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що ухвалу суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає та ухвалу слід залишити без змін. Крім того, заявник зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
ТОВ «Всходні Інвест» наголошує, що було вимушене невідкладно, до подання позовної заяви, звернутися до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ПАТ «Енергополь-Україна», оскільки останнє здійснювало відчуження такого чайна, а внаслідок зволікання це майно могло зменшитися або зникнути на момент виконання рішення.
Заявник вказує, що вжитий ухвалою захід забезпечення позову направлений на забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, поданого ТОВ «Всходні Інвест» 06.01.2021, про стягнення заборгованості за договором позики, строк виконання зобов`язання за яким сплив 30.12.2020.
ТОВ «Всходні Інвест» зазначає, що господарські суди України здійснюють судочинство в порядку, встановленому господарським процесуальним законодавством України, та в окремих випадках можуть застосувати до спірних правовідносин матеріальне законодавство не України, а інших держав, як у даному випадку на підставі п. 7.2 договору позики застосуванню підлягає матеріальне законодавство Республіки Польща. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 прийнято апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" на ухвалу          Господарського суду міста Києва від  28.12.2020 у справі № 910/20548/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді Коротун О.М., Сулім В.В. Призначено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від  28.12.2020 у справі № 910/20548/20 на 10.11.2021.
09.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Приватним акціонерним товариством „Енергополь-Україна" подано клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з виявленням у  представника  товариства симптомів гострої респіраторної інфекції, що схожі на ознаки корона вірусної інфекції COVID-19.
Колегія суддів, дослідивши вказане клопотання та заслухавши думку заявника, зазначає наступне.
Відповідно до пункту 11  статті 270 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В силу вимог частини 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відкладення розгляду справи  є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а  неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена  в постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №910/6097/17.
Відповідно до положень частини 3    статті 56 Господарського процесуального кодексу України  юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені відповідно до закону, статуту, положення (само представництво юридичної особи), або через представника.
Отже, апелянт не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частиною 3  статті 56 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, неможливість такої заміни представника, як і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Однак, до клопотання про відкладення скаржником не додано жодних доказів на підтвердження таких обставин, як і не додано доказів перебування представника товариства на лікарняному.
Крім того, колегія суддів вказує, що відповідно до    статті 197 статті 56 Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відеоконференцзв`язку. Проте, з матеріалів справи вбачається, що таке клопотання апелянтом заявлено не було, а також не зазначено причини, що перешкоджали скористатись таким правом.
При цьому, судом взято до уваги, що явка представників сторін до суду не визнавалась обов`язковою.
Відповідно до частини 4   статті 13 Господарського процесуального кодексу України    кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку без участі апелянта та відмовляє у задоволенні  клопотання про відкладення розгляду справи.

Позиції учасників справи

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" у судовому засіданні апеляційної інстанції 10.11.2021 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності ПАТ "Енергополь-Україна" (ідентифікаційний код 20022334).
Заява обґрунтована тим, що заявник має намір звернутись до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" з вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 2750000 дол. США, що еквівалентно 78237500  грн.
Підставами майбутнього позову є неналежне виконання Приватним акціонерним товариством "Енергополь-Україна" своїх зобов`язань за договором позики №2/U від 01.12.2009. Заявник зазначив, що між ним та ПАТ "Енергополь-Україна"  неодноразово укладались додаткові угоди до вищезазначеного договору щодо продовження строку повернення суми позики. ПАТ "Енергополь-Україна" взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики не виконує та відмовляється від продовження строку повернення позики.  
В обґрунтування поданої заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" вказало, що існує вірогідність того, що у випадку прийняття судом рішення про задоволення позову та стягнення заборгованості, ПАТ "Енергополь-Україна" не буде спроможним виконати рішення суду.
Заявник наголосив, що боржник здійснив відчуження об`єктів нерухомої власності, зокрема, 14 квартир, які побудовані за рахунок грошових коштів, отриманих за договором позики, шляхом продажу ТОВ "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс", засновником та кінцевим бенефіціаром якого є ОСОБА_1 , який також являється членом Наглядової ради та акціонером ПрАТ "Енергополь-Україна".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За змістом цієї норми обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього  чи інших осіб.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову,  позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та зважаючи на положення ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. 
В свою чергу, вирішуючи питання про забезпечення позову господарському суду слід виходити з приписів статей 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), а також, здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача), щодо відсутності підстав для вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, інших учасників судового процесу, та яким чином, чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 904/5876/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі запроваджено виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких його вжито. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Відтак, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" (позикодавець) та Акціонерним товариством закритого типу "Енергополь-Україна" (позичальник) укладено договір позики №2/U (далі - договір). 
Відповідно до пункту 1.1 договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язаний надати позичальнику позику, а останній зобов`язується прийняти позику, використовувати за цільовим призначенням і повернути з нарахуванням відсотків позикодавцеві у визначений договором термін. 
Згідно з п.п. 2.1-2.2 договору позика передається з метою фінансування поточної діяльності позичальника. Загальна сума позики за договором становить 2750000 доларів США. В межах загальної суми позичальник може отримувати грошові кошти частинами протягом всього терміну надання позики, не пізніше однак ніж до дня 31.11.2010. Розмір та строк кожного траншу визначається позичальником самостійно. Позикодавець надає кожний транш після подання позичальником письмової заявки.
Пунктом 4.6 договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всю суму позики разом з належними відсотками не пізніше ніж 31.12.2010.
Сторони продовжували строк повернення позики шляхом укладення додаткових угод до договору позики, а саме: додатковою угодою від 01.12.2010 до договору позики  (до 31.12.2011); додатковою угодою від 05.12.2011 до договору позики (до 31.12.2012); додатковою угодою від 07.09.2012 до договору позики (до 31.12.2014); додатковою угодою від 01.11.2015 до договору позики (до 01.12.2016); додатковою угодою від 01.03.2016 до договору позики (до 30.04.2018); додатковою угодою від 12.03.2018 до договору позики (до 30.09.2018); додатковою угодою від 29.03.2019 до договору позики (до 30.12.2019); додатковою угодою від 05.11.2019 до договору позики (до 30.12.2020).
Звертаючись із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" вказало, що ПАТ "Енергополь-Україна", не виконуючи свої зобов`язання з договором позики, відчужувало належні на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна, які були побудовані (створені) ним за рахунок грошових коштів, отриманих за договором позики.
Дослідивши заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви з додатками, колегія суддів встановила, що з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ПАТ "Енергополь-Україна" відчужило на користь ТОВ "КУА "Імідж Фінанс" 14 квартир (№№ 590, 540, 230, 148, 554 за адресою м. Київ, вул. Кондратюка Юрія, 3; №№ 309, 693 за адресою м. Київ, вул. Кондратюка Юрія, 5; №№ 520, 506, 480, 470, 475, 450, 171 за адресою м. Київ, вул. Кондратюка Юрія, 7).
          Отже, беручи до уваги, що позика передавалась з метою фінансування поточної діяльності позичальника та не поверталась позикодавцю, тому слід дійти висновку, що ПАТ "Енергополь-Україна" відчужило об`єкти нерухомого майна, які створені за рахунок отриманих від  ТОВ "Всходні Інвест" грошових коштів.
Відповідно до частини 3 статті 138 Господарського процесуального кодексу України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
Колегія суддів зазначає, що з відомостей наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що у січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Енергополь -Україна" про стягнення 2 750 000,00 дол. США заборгованості за договором позики №2/U (справа №910/367/21). 
Отже, предметом спору є стягнення грошової заборгованості за спірним договором, тобто має майновий характер.
З огляду на вказане вище, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що є обґрунтовані підстав вважати, що у випадку задоволення позову виконання рішення суду шляхом стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості може бути суттєво ускладнено, зокрема з огляду на значну суму заборгованості, тривале невиконання власних зобов`язань за договорами позики та часткове відчуженням нерухомого майна, яке побудовано за рахунок грошових коштів отриманих за договором позики, що може свідчити про фінансову неспроможність Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» сплатити наявну заборгованість.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є доцільним вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності Приватному акціонерному товариству "Енергополь -Україна", в межах суми заявлених позовних вимог у майбутньому, до набрання законної сили рішенням у справі.
Щодо тверджень скаржника про те, що в заяві про забезпечення позову відсутній предмет спору, оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики ще не настав, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час вирішення питання  щодо забезпечення позову обґрунтованість  позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору  по суті заявлених вимог і не вирішується ним  під час розгляду  клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду  від 24.09.2020 у справі № 910/8499/20.
Посилання скаржника на те, що ухвала суду є незаконною, оскільки Господарський суд міста Києва застосував українське законодавство, а саме Господарський процесуальний кодекс України, в той час, як застосовуватись повинно право Республіки Польща, колегія суддів визнає безпідставним, оскільки компетентним для розгляду спору між сторонами за договором позики є український господарський суд, а саме Господарський суд міста Києва, що також визнається апелянтом.
Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу).
Тобто, господарські суди України здійснюють судочинство у порядку, встановленому господарським процесуальним законодавством України, що було правомірно застосовано судом першої інстанції.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, в разі задоволення позову.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
З огляду на вказане вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувана ухвала суду прийнята у відповідності з вимогами процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду прийнята у відповідності з вимогами процесуального права, підстав її скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Енергополь -Україна" на ухвалу          Господарського суду міста Києва  від  28.12.2020 у справ №910/20548/20 задоволенню не підлягає. Ухвалу Господарського суду міста Києва  від  28.12.2020 у справ №910/20548/20 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст.  129,    255,  269,  270,   271,     п. 1 ч. 1 ст. 275,   276,  282    Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                     П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" на ухвалу          Господарського суду міста Києва  від  28.12.2020 у справ №910/20548/20  залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва  від  28.12.2020 у справ №910/20548/20  залишити без змін.
3. Судовий збір  за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне акціонерне товариство "Енергополь Україна".
4. Матеріали справи  №910/20548/20  повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений  ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови підписано 15.11.2021.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Коротун