ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 952/842/20

провадження № 22-ц/818/4686/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В., 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю., 

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач:   ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 
на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року, у складі судді Яценка Є.І.,

в с т а н о в и в:

               У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 254314,34 грн., яка складається з: 100 000,00 грн. заборгованості за договором позики, 135868,60 грн - інфляційні витрати та 18445,74 грн. - 3% річних. 
Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
               В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 18 травня 2021 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат за період з 12.10.2017 по 30.08.2020 та трьох відсотків річних за період з 12.10.2017 по 07.10.2020 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1  в цій частині задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 15 серпня 2013 року заборгованість, нараховану згідно статті 625 ЦК України у сумі 28'118,57 грн. у тому числі 19'215,29 грн. інфляційні втрати за період з 12.10.2017 по 30.08.2020 та 8 903,28 грн,- три відсотки річних за період з 12.10.2017 по 07.10.2020.Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 281,19 грн.та  судові витрати за подання апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду не оскаржує.
Вказує, що судом неправомірно застосований строк позовної давності до вимог позивача зі стягнення за період з 12.10.2017 року по 30.08.2020 року інфляційних втрат у сумі 19'215,29 грн. та 3% річних за період з 12.10.2017 по 07.10.2020 у сумі 8'903,28 грн.
Зазначає, що обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить залишити рішення суду першої інстанції – без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач не обґрунтував поважність пропуску ним строку позовної давності (ані щодо суми основного боргу, ані щодо яких-небудь штрафних санкцій) та не навів належну практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин. Наданий розрахунок інфляційний втрат не має під собою достатнього підґрунтя для його врахування при розгляді цього цивільного спору. Розрахунок інфляційних втрат на основну суму боргу мав би місце у випадку своєчасного подання позивачем відповідного позову. Однак, позивачем ці законодавчі умови виконано не було. Тому, наразі стягнення основного боргу та яких-небудь компенсаційних чи штрафних санкцій на цю суму є неможливим, протиправним та незаконним.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
З апеляційної скарги убачається, що рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року оскаржується апелянтом в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втратза період з 12.10.2017 по 30.08.2020  та 3% річних нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 12.10.2017 по 07.10.2020.
В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що зі сторони відповідача має місце порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов`язань за укладеним договором позики від 15.08.2013, що не заперечувалося і представником відповідача ОСОБА_5 . Строк виконання зобов`язання в даних правовідносинах встановлено до 15 серпня 2014 року, тобто 3-х річний строк позовної давності розпочався з 16.08.2014 року і тривав до 16.08.2017 року. Позивач до суду звернулася лише 13.10.2020 року, тобто на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом трирічний строк позовної давності в даних правовідносинах сплив. Доказів, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності позивачем суду не надано, клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності та визнання поважними причини пропущення позовної давності до суду не подавалось. Жодних доказів на підтвердження поважності пропущення строків позовної давності суду не надано. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 серпня 2013 року між позивачем ОСОБА_1  та відповідачем  ОСОБА_6  (прізвище після укладення шлюбу змінено на « ОСОБА_7 ») було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №1207. 
Відповідно до п.1 цього договору позивач надала відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 гривень строком до 15 серпня 2014 року. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів ОСОБА_6 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 до 15 серпня 2014 року.
У п. 5 договору позики від 15.08.2013 р. встановлено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суми позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 
Пунктом 7  договору передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. 
13.05.2014 ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 та її прізвище змінилося на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 повторно виданого 26.02.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зачепилівського районного управління юстиції у Харківській області
Колегія суддів не ставить під сумнів наявність непогашеної заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_8 в сумі 100000,00 грн., строк сплати якої настав 15 серпня 2014 року.
 Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулась з даним позовом до суду - 13.10.2020, що підтверджується відміткою суду на позовній заяві.
Відповідач у суді першої інстанції звернулася з заявою про застосування строку позовної давності.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви відповідача та застосування строку позовної давності та відмовив позивачу у стягненні в тому числі і основної заборгованості за договором позики у сумі 100000 грн..
В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.        
Звертаючись з до суду позовом ОСОБА_1 зазначала, що станом на 08.10.2020 відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконала та не повернула грошові кошти у розмірі 100 000 грн. Період прострочення грошового зобов`язання становить 2246 днів. Позивачем у позовній заяві вказано, що пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі не повернення своєчасно позичальником суми позики, останній зобов`язаний буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності із  Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, стосовно того, що судом першої інстанції неправомірно застосований строк позовної давності до вимог позивача зі стягнення за період з 12.10.2017 року по 30.08.2020 року інфляційних витрат у сумі 19'215,29 грн. та 3% річних за період з 12.10.2017 по 07.10.2020 у сумі 8'903,28 грн. з огляду на таке.
Частина четверта ст.263 ЦПК України регулює, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як звернуто увагу в пункті 43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.
У відповідності до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
З аналізу наведеної статті слідує, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки висновки Великої Палати стосувалися спірних правовідносин, де сума основної заборгованості стягнута судовим рішенням та фактично сплачена боржником.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ,389 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                                       О.В. Маміна 

       Судді:                                                                                                    Н.П. Пилипчук 

                                                                                       О.Ю. Тичкова

       Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.