ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" вересня 2021 р.           Справа№ 910/12136/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача: Осадчий В.М.;
від відповідача: Линок І.А.,
розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області 
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року (повний текст складено 12.10.2020 року) 
у справі №910/12136/20 (суддя: Чинчин О.В.)
за позовом      Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ"
до   Головного управління Державної податкової служби у Київській області
про   стягнення заборгованості в розмірі 163  374,57 грн                                                                                           
                                                  ВСТАНОВИВ: 
          Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (надалі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 163  374,57 грн. 
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань за договором на постачання природного газу №41FB417-446-19 від 30.01.2019 року.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" - задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ"   заборгованість у розмірі 161  511,42 грн, пеню у розмірі 1  798,33 грн та судовий збір у розмірі 2  449,65   грн.   В іншій частині позову - відмовлено.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у Київській області повторно       звернулось         до суду з апеляційною скаргою, в який просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.  
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 107 Цивільного кодексу України. 
          Так, скаржник наголосив, що передавальний акт ГУ ДФС у Київській області на даний час передбаченого ст. 107 Цивільного кодексу України щодо правонаступництва відповідача стосовно всіх зобов`язань ГУ ДФС у Київській області  не сформовано та не передано  до органу державної реєстрації. 
          Крім того, скаржник зазначив, що на даний час Головне управління Державної податкової служби у Київській області не є правонаступником Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, а також позивачем не дотримано порядку пред`явлення кредиторських вимог до особи, яка перебуває в процедурі припинення.
          Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від справу  № 910/12136/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.,
                            Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року   у справі № 910/12136/20 залишено без руху.           
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження.
          Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.          
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року   у справі № 910/12136/20 своєю ухвалою від 30.06.2021 року. 
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 року оголошено перерву у розгляді справи № 910/12136/20 за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення     Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року до   30.09.2021 року у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.
           30.09.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника позивача до суду надійшло клопотання про доручення документів до матеріалів справи.          
Колегія суддів дійшла висновку про залишення його без розгляду, як таке, що подане із пропуском встановленого законом та судом строку.
          Згідно ч. 2   ст. 258 Господарського процесуального кодексу України   в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.
          Відповідно до п. 6 ч. 1   ст. 267 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.
          За змістом   ст. 262 Господарського процесуального кодексу України   про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу; якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
          Водночас, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області  у справі №910/12136/20    було, зокрема,   встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, пояснень та клопотань - протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали. Попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України.                            
                       За змістом   ст. 118 Господарського процесуального кодексу України   право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
                    Відповідно до ч. 2   ст. 207 Господарського процесуального кодексу України   суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
          Враховуючи викладене та те, що клопотання про доручення доказів подане з порушенням передбаченого процесуальним законом строку та без належних обґрунтувань неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від скаржника, колегія суддів приходить до висновку про залишення зазначеного клопотання без розгляду. 
          Представник скаржника 30.09.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.   
          Представники  позивача в судовому засіданні 30.09.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 12.10.2020 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у Київській області - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 30.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" (постачальник) та Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області (споживач) було укладено договір на постачання природного газу №41FB417-446-19 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року  поставити споживачу товар за визначеним предметом закупівлі газове паливо код 09120000-6 за ДК 021:2015 відповідно до специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а споживач зобов`язався прийняти цей товар у власність та оплатити його на умовах, визначених договором. 
          Відповідно до п.п.2.1, 2.2 договору постачальник передає споживачу газ в 2019 році в обсязі 211 500,00 метрів. куб. Річні та місячні планові обсяги (об`єми) постачання/споживання природного газу для підпорядкованих об`єктів наведено в Додатку №2 до цього Договору, що є невід`ємною частиною Договору. Споживач та Постачальник мають право на коригування підтверджених обсягів (об`ємів) природного газу, в тому числі протягом розрахункового періоду, в порядку, встановленому Кодексом газотранспортної системи. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях.
          Згідно п.2.3 договору перелік місць дислокації підпорядкованих об`єктів споживача, до яких буде здійснюватися постачання газу постачальником наведено в додатку №2 до цього договору, що є невід`ємною частиною договору. 
          Приймання-передача газу, поставленого постачальником споживачеві у відповідному місяці, оформляється щомісячним актом приймання-передачі природного газу із обов`язковим зазначенням обсягу спожитого газу в розрізі об`єктів (п.3.4 договору).
          Відповідно до п. 3.5  договору  визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між Сторонами здійснюється в наступному порядку:
          -  за підсумками розрахункового періоду Споживач до 05 числа місяця. наступного за розрахунковим, зобов`язаній надати Постачальнику копію відповідного акту про фактичний обсяг розподіленого (протранспортованого) природного газу Споживачу за розрахунковий період, що складений між Оператором ГРМ та Споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ.
          -     на підставі отриманих від Споживача даних та/або даних Оператора ГРМ Постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником Постачальника.
          -  споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником Споживача та скріплений печаткою Споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу.
          - у випадку відмови Споживача від підписання акта приймання-передачі природного газу розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в порядку, передбаченому чинним законодавством України. До врегулювання сторонами розбіжностей, обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС.
          -  у випадку не повернення Споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі газу, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним Споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних Оператора ГРМ.
          Відповідно до п.5.1 договору ціна за 1000 м.куб. газу за цим договором на природний газ є договірною і становить 13 898,6 грн, у тому числі ПДВ 20% - 2 316,43 гривень. 
          Загальна вартість цього договору становить: 2 939 553,9 грн, у тому числі ПДВ 20% - 489 925,65 грн (п.5.3 договору).
          Згідно з п.6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно в безготівковій формі.
          Відповідно до п.6.6 договору оплата вартості природного газу здійснюється споживачем в безготівковій формі, у національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника за фактично спожитий природний газ до 25 числа місяця наступного за місяцем постачання на підставі акту приймання-передачі підписаного представниками сторін.
          Акт приймання-передачі готує постачальник, підписує та передає уповноваженому представнику споживача до 10 числа місяця наступного за місяцем постачання. (п.6.7 договору)
          Згідно п. 8.5 договору  за прострочення платежу з вини споживача, останній сплачує постачальнику пеню в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості (затримка платежу з обставин, за які відповідає Державна казначейська служба України, не вважається виною Споживача). 
          Відповідно до п.12.1 договору, останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та діє в частині реалізації газу з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року, а в частині грошових зобов`язань при наявності фінансування - до повного виконання розрахунку. 
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель №5723-р/пк-пз від 25.03.2020 року зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Київській області скасувати рішення про відхилення тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю "БЛАГОГАЗ ЗБУТ" та рішення про визначення тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" переможцем процедури закупівлі - "ДК 021:2015:09120000-6 - Газове паливо", оголошення про проведення якої оприлюднено на веб-порталі Уповноваженого органу за №UA-2020-01-17-002765-b. 
          У вказаному рішенні зазначено, що відповідно до інформації, розміщеної на веб-порталі Уповноваженого органу, переможцем процедури закупівлі "ДК 021:2015:09120000-6 - Газове паливо" визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ", повідомлення про намір укласти договір з Товариством з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" оприлюднене на веб-порталі Уповноваженого органу 28.02.2020 року. 
          Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.
          Згідно п. 12.2 договору на постачання природного газу №41FB417-446-19 від 30.01.2019 року передбачено, що дія цього договору може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку. 
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з урахуванням того, що Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області у 2020 році була проведена процедура закупівлі - "ДК 021:2015:09120000-6 - Газове паливо", переможцем за якою було визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ", однак рішенням Постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель №5723-р/пк-пз від 25.03.2020 року зобов`язано відповідача скасувати рішення про визначення тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" - дія договору на постачання природного газу №41FB417-446-19 від 30.01.2019 року була продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі. 
          За таких підстав, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню  саме умови договору на постачання природного газу №41FB417-446-19 від 30.01.2019 року, що визначений позивачем в якості підстави позову.
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, внаслідок укладення договору на постачання природного газу між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
          Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1   ст. 627 Цивільного кодексу України).
          Частиною 1  ст. 628 Цивільного кодексу України     визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
          Відповідно до  ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України   суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
          Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).
          Згідно  ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки  продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
          Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що відповідачем за договором у період з березня 2020 року по травень  2020 року спожито  теплову енергію  на суму 161511,42 грн, які останнім оплачені не були.
          Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 року "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" було утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, шляхом реорганізації Державної фіскальної служби. Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок); Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності;
           02.08.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.
          Постановою Кабінету Міністрів України № 227 від 06.03.2019 року затверджено, зокрема, Положення про Державну податкову службу України.
          Постановою Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком № 1, реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком № 2.
          Згідно з додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року утворено, зокрема, Головне управління ДПС у Київській області.
          Відповідно до додатку № 2 до постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року Головне управління ДФС у Київській області реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Київській області.
          Як передбачено п. 3 вказаної постанови, територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
          Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року, 30.07.2019 року було внесено запис про проведення державної реєстрації Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 43141377). 
          Згідно з наказом Державної податкової служби України "Про початок діяльності Державної податковою службою України" № 36 від 28.08.2019 року розпочато виконання Державної податковою службою України і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється. 
          Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
          Згідно ст. 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.
          У частині 2 ст. 107 Цивільного кодексу України унормовано, що в разі реорганізації юридичної особи шляхом приєднання складається передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов`язань юридичної особи, що припиняється, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються.
           Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року № 910/23312/14.
          Аналогічні дії зі складання передавального акту з огляду на зміст ст. 107 Цивільного кодексу України підлягають вчиненню у разі реорганізації юридичної особи шляхом злиття, перетворення.
          Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно ч. 1, 5 ст. 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
          Відповідно до  ч. 8 ст. 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується.
           Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів визначений Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року № 1074 (1074-2011-п).
           Згідно з Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074 який визначає механізм здійснення заходів,пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади   (далі органи виконавчої влади) та їх територіальних органів:
          - органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України (п. 2);
          - орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (п.п. 4, 5);
          - права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади (п. 6);
          - майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом (п. 7).
          За правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.09.2019 року у справі №916/376/15-г системний аналіз положень Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074, Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у свої сукупності свідчить, що інститут правонаступництва органів державної влади різниться від інституту правонаступництва суб`єктів приватного права, оскільки є більш ширшим за змістом, включаючи в себе: правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які складають зміст відповідних правовідносин - тобто публічне правонаступництво за якого відбувається перехід владних прав та функції органу, що реорганізовується до органу, що створюється та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, у яких орган влади виступає як юридична особа приватного права. У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі передавального акту (ч. 2 ст. 107 Цивільного кодексу України, п. 7   Порядку №1074 від 20.10.2011 року). При цьому юридична особа є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  Головне управління Державної податкової служби у Київській області є правонаступником прав й обов`язків Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, а тому є належним відповідачем у даній справі. 
          Таким чином, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що  на даний час Головне управління Державної податкової служби у Київській області не є правонаступником Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, а також позивачем не дотримано порядку пред`явлення кредиторських вимог до особи, яка перебуває в процедурі припинення.
          Водночас, посилання скаржника на відсутність передавального акту не спростовує вищевказаних висновків суду. 
          Як вбачається з матеріалів справи, факт надання позивачем спірних послуг, зокрема,   підтверджується  актами приймання-передачі природного газу:
          - №КО380009918 від 31.03.2020 року на суму 148  285,94 грн;
          - №КО380012444 від 30.04.2020 року на суму 13  113,71 грн;
          - №КО380014733 від 31.05.2020 року на суму 111,77 грн,
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що вказані акти підписані в односторонньому порядку позивачем й скріплені його печаткою. 
          Разом з цим, враховуючи, що відповідачем не було повернуто на адресу позивача підписаних оригіналів актів приймання-передачі газу та не надано письмової обґрунтованої відмови від їх підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, акти приймання-передачі природного газу вважаються підписаними споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних оператора ГРМ.
          Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу  України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Враховуючи викладене, колегія суддів визнає доведеним факт надання позивачем у період з березня 2020 року по травень 2020 року послуги з постачання  природного газу саме відповідачу, вартість яких становить 161511,42  грн. 
          Водночас, відповідачем жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України  доказами  не спростовано факту здійснення позивачем поставки природного газу й отримання вказаного товару відповідачем відповідно до умов договору.
          Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати таких послуг.
          Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є   правовідношення,   в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати   роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Згідно ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.
          За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та   обов`язків, зокрема, є договори.
          Згідно з вимогами ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
          Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
          Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.           Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
          За правилами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
          З огляду на викладене,  суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині  стягнення з відповідача 161511,42 грн суми заборгованості за поставлений природний газ.
          При цьому, колегія суддів  не приймає як належне твердження скаржника  щодо неправильного обраного способу захисту, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки, останній призведе до порушення прав позивача на судовий захист його прав, що є неприпустимим.  
          Так, статтею 6 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини, визначено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
          Згідно зі  ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
          Відповідно до ч. 1  ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2  ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).
          Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.
          Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постанові від 19.02.2020 року у справі № 913/271/19.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пеню за загальний період прострочки з 26.04.2020 року по 22.06.2020 року у розмірі 1  863,15 грн, колегія суддів відзначає наступне.   
          Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він повинен сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).
          Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
           Згідно  п. 8.5 договору за прострочення платежу з вини споживача, останній сплачує постачальнику пеню в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості (затримка платежу з обставин, за які відповідає Державна казначейська служба України, не вважається виною Споживача). 
          Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені позивача, погоджується з висновком суду першої  інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в цій частині в сумі  1798,33 грн (позивачем при розрахунку пені не було враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України).
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                                
                                                   ПОСТАНОВИВ:          
           1. Апеляційну скаргу     Головного управління Державної податкової служби у Київській області  на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/12136/20 залишити без задоволення.                                     
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/12136/20   залишити без змін.                                    
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.                                       
           4.     Матеріали справи №910/12136/20 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                    
                    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич

    Дата складення повного тексту 01.11.2021 року у зв`язку з перебуванням колегії суддів у відпустці.