ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при  секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними бездіяльність та відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, потерпілому від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3, який постійно проживає на території радіоактивного забруднення, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 у відповідності до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплати до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, та в період з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до статті 51 цього ж Закону додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 у відповідності до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплати до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, та в період з 01.01.2014 І то 02.08.2014 у відповідності до статті 51 цього ж Закону додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням раніше виплачених сум таких виплат.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 на законодавчому рівні не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів доплати за проживання в зоні радіоактивного забруднення та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, встановлених статтями 39 та 51 Закону №796-ХІІ, а тому, враховуючи принцип пріоритетності Закону №796-ХІІ над підзаконним нормативно-правовим актом - Порядком №1210, нарахування та виплата відповідачем вказаних виплат у зазначений період у розмірі, що не відповідає положенням Закону є протиправною.
Поруч з цим вказувала, що після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 позивач має право на отримання підвищення до пенсії, встановленого статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а тому пенсійний орган був зобов`язаний за власною ініціативою забезпечити проведення з 17.07.2018 відповідної виплати у розмірі встановленому Законом. Бездіяльність відповідача щодо не вчинення вказаних дій позивач вважає протиправною.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року позов задоволено повністю.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без розгляду.
Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 та наголошує на пропуску позивачем строку звернення до суду. Крім того вказує про відсутність підстав для перерахунку пенсії позивача за спірні періоди, оскільки виплати, передбачені Законом №796-ХІІ, у період дії постанов КМУ №745 та №1210 здійснюється у розмірі, визначеному нормативними актами.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
08.09.2020 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про перерахунок пенсії, у якій зазначила, що у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 пенсійний орган повинен був нараховувати та виплачувати їй пенсію у розмірі, визначеному статтею 39, частиною 2 статті 51 Закону №796-ХІІ. Крім того, з 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 та, відповідно, право позивача на отримання підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ. У зв`язку з чим, позивач просила провести перерахунок та виплату пенсії за вказані періоди відповідно до положень Закону №796-ХІІ.
Листом №8932-12899/М-02/8-1000/20 від 12.10.2020 пенсійний орган повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку пенсії, оскільки положення Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, визначених постановою КМУ №1210. Поруч з цим зазначив, що редакція статті 39 Закону №796-ХІІ, яка визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018, не змінювалась.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Враховуючи, що вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду передує розгляду справи по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для  визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час,  триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Звертаючись до фактів цієї справи, адміністративний позов ОСОБА_1 спрямований на захист права щодо отримання доплати та додаткової пенсії відповідно до статей 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату зазначених виплат за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018.
Водночас, адміністративний позов поданий до суду лише 30.12.2020, тобто більше ніж через шість років після отримання пенсії у серпні 2014 року, та більше ніж через два роки після отримання пенсії у липні 2018 року.
При цьому, зверненню до суду з цим позовом передувала заява позивача до відповідача з вимогою здійснити перерахунок і виплату відповідних виплат, у задоволенні якої було відмовлено листом від 12.10.2020.
Питання, пов`язані з визначенням моменту, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання соціальних виплат у належному, на його думку, розмірі, а також щодо впливу звернень до органів Пенсійного фонду України на обчислення строку звернення до суду, були предметом дослідження Верховним Судом.
Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 відступив від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
У вищевказаній постанові Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду наголосила на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Враховуючи вищевикладену правову позицію Верховного Суду колегія суддів зазначає, що про порушення свого права позивач знала (повинна була знати) ще у 2014 та 2018 роках, однак, з даним позовом звернулася у грудні 2020 року.
При цьому, позивач не наводить об`єктивних непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом встановленого законом строку.
Отримання позивачем листа відповідача від 12.10.2020 у відповідь на її заяву від 08.09.2020 в даному випадку не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почала вчиняти більш ніж через 6 років після отримання пенсії за серпень 2014 року та більш ніж через 2 роки після отримання пенсії у липні 2018 року.
Посилання позивача на положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-ІV) є безпідставним, оскільки за змістом наведеної норми строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема, статті 46 Закону №1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу. В спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду, а наведені нею причини такого пропуску (непоширення строкового обмеження на даний спір та отримання листа пенсійного органу у жовтні 2020 року) спростовані вищевикладеними висновками суду та визнані судом неповажними.
Враховуючи викладене а також те, що з даним позовом позивач звернулася 30 грудня 2020 року, колегія суддів вважає, що позовні вимоги за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 29 червня 2020 року включно заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення, а тому підлягають залишенню без розгляду.
З приводу позовних вимог за період з 30 червня 2020 року колегія суддів зазначає наступне.
Так, в межах даного періоду (з 30 червня 2020 року) позивач просить зобов`язати  Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплатити позивачу доплату до пенсії за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням виплачених сум.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ).
Стаття 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена наступним чином:
« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
28 грудня 2014 року прийнято Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і включив до Закону № 796-ХІІ статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Поряд з цим, рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Згідно цього рішення положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Отже, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. 
Відтак, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Правова позиція з цього питання викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18, щодо якої справа №320/5/21 є типовою.
Крім того, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону, а не Постановою КМУ №1210, яка є актом нижчої юридичної сили у порівнянні із Законом.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 з 30 червня 2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 29 червня 2020 року включно та позов у цій частині підлягає залишенню без розгляду. В іншій частині рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 29 червня 2020 року.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 29 червня 2020 року залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.П.Мельничук

Суддя                                        О.М.Оксененко