Ухвала
 
04 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 154/127/21
провадження № 61-9859св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з КЕВ м. Володимир-Волинський на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира є належним відповідачу ОСОБА_1 та її малолітній доньці ОСОБА_2 житлом, в розумінні статті 8 Конвенції, з яким у неї склались достатні і тривалі зв`язку, адже відповідач більше 10 років проживає у вказаному житлі, а обґрунтування позивача у позові не є співрозмірним для виселення її з малолітньою донькою без надання іншого житла.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 червня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про задоволення позову. Визнано ОСОБА_1 з неповнолітньою ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 разом з неповнолітньою ОСОБА_2 звільнити службове жиле приміщення 
за вказаною вище адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 мала звільнити службове житло протягом двох місяців після розірвання шлюбу, оскільки батьки малолітньої ОСОБА_2 , в тому числі і мати – ОСОБА_1 , втратили право на користування службовим житлом, то ОСОБА_2 теж його втратила.
 
При вселенні в службову квартиру відповідач ОСОБА_1 11 серпня 2010 року підписала зобов`язання, що вона зобов`язується звільнити надану військовою частиною службову жилу площу по АДРЕСА_1 у разі переводу в іншу військову частину, звільнення з військової служби та в інших випадках. Таким чином, ОСОБА_1 була обізнана з тим, що це є тимчасове житло.
 
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року, яке видане на підставі розпорядження № 477рв від 08 липня 1999 року, ОСОБА_3 належала на праві спільної сумісної власності частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 50,6 кв. м. Квартира приватизована згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
На час розірвання шлюбу з ОСОБА_4 07 грудня 2015 року, на час вибуття військовослужбовця ОСОБА_4 на інше місце служби 30 листопада 2016 року та зняття його з реєстрації та звільнення службової квартири відповідач була забезпечена житлом.
 
На час звільнення відповідача ОСОБА_1 з роботи за угодою сторін – 16 листопада 2015 року, вона була забезпечена житлом, мала на праві особистої приватної власності частину квартири, а тому вимоги статті 125 ЖК України, щодо неможливості виселення без надання іншого жилого приміщення не застосовується.
 
30 липня 2020 року ОСОБА_1 згідно договору дарування від 30 липня 2020 року подарувала свою частку приватизованого житла в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , матері ОСОБА_5 
 
07 жовтня 2020 року підписала заяву про те, що відмовляється від майна (частки у вказаній квартирі) – спадщини за законом, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_6 на користь іншого спадкоємця за законом – матері ОСОБА_5 .
 
Відповідач ОСОБА_1 , відчужуючи частину належного їй на праві власності житлового приміщення, яке попередньо було надане їй державою для проживання, свідомо позбавила себе приватної власності на житло та права користування ним.
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що вимоги статті 125 ЖК УРСР, у якій закріплено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги принцип співмірності при вирішенні питання про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку, з урахуванням того, що на момент звернення позивача до суду першої інстанції у відповідача було відсутнє інше житло.
 
Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 161/19419/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 357/13061/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 686/23415/18.
 
У липні 2021 року КЕВ м. Володимир-Волинський подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін. Зазначав, що у Володимир-Волинському гарнізоні перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов більше 303 осіб.
 
Частиною другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги викликають необхідність перевірки матеріалів справи.
 
Підстави для виклику сторін відсутні.
 
За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
 
З урахуванням категорії та складності справи, з огляду на положення частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, справа підлягає розгляду в складі п`яти суддів.
 
Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 03 червня 2021 року призначити до судового розгляду.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська