Дата документу 09.11.2021 Справа № 317/181/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №317/181/19          Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/2991/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Бєлки В.Ю.
при секретарі: Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук
України про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 19 квітня 2016 року по 14 грудня 2018 року вона працювала в Інституті олійних культур Національної академії аграрних наук України на посаді старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. 
Наказом роботодавця № 03-05/102к від 14 грудня 2018 року її звільнено з роботи на підставі пункту 6 часини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. 
ОСОБА_1 стверджувала, що розірвання трудового договору відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки фактично організація виробництва і праці не змінились, вона не відмовлялася від продовження роботи в інших умовах, про конкретні зміни істотних умов праці роботодавець її не повідомляв, відповідні розпорядчі документи до її відома не доводив.
Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати наказ від 14 грудня 2018 року № 03-05/102к в частині звільнення її з посади старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції і поновити її на раніше займаній посаді; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4158,72 грн.; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення  ОСОБА_1  відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. В установі мала місце оптимізація штатної структури із розформуванням сектору імунітету та захисту рослин, про що працівниця була повідомлена за два місяці. Від продовження роботи в інших умовах праці ОСОБА_1  відмовилася, подала заяву про розірвання трудового на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України. При цьому, позивачем не було доведено упередженого ставлення до неї з боку роботодавця.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За приписами ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, скасовуючи постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2021 року, касаційний суд визнав передчасним висновок апеляційного суду щодо правомірного звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки вона відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, належним чином не дослідив питання, чи дійсно у роботодавця відбулися зміни істотних умов праці за тією самою посадою, на якій працювала позивачка до такої зміни, а також підстави, на яких роботодавець пропонував обійняти іншу посаду. При вирішенні спору апеляційним судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги про те, що згідно штатного розпису Інституту олійних культур НААН України, затвердженого президентом НААН України 09 жовтня 2018 року, та листа президента НААН України від 17 грудня 2020 року сектор імунітету та захисту рослин відділу селекції з 17 грудня 2018 року виведений зі штатного розпису інституту. При вирішенні спору апеляційним судом не досліджено новий штатний розпис, до якого увійшла запропонована роботодавцем позивачці посада, не встановлено чи відповідала посада старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника займаній позивачкою посаді старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин, не встановлено істотних умов праці для запропонованої посади, відповідності спеціальності і кваліфікації.
Приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, в обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає звільнення працівника з ініціативи власника у випадку змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників. Отже, відмова працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (ч. 4 ст. 32, п. 6. ст. 36 КЗпП України) є самостійною правовою підставою для припинення трудового договору, яке КЗпП України не віднесене до розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Таким чином, на підтвердження правомірності звільнення скаржниці за п. 6 ст. 36 КЗпП України, відповідач повинен був надати суду докази того, що він змінив для неї, на посаді, яку вона займала, істотні умови праці, зокрема, трудовий договір, посадову інструкцію для посади позивача з істотними умовами праці тощо. При цьому, судом першої інстанції не встановлені істотні умови праці для посади ОСОБА_1 , що вказує на безпідставність його висновків про відмову у задоволенні позову. Так, в Інституті відбулось скорочення штату, шляхом виключення зі штатного розпису сектору, в якому працювала ОСОБА_1 , що підтверджується копією штатного розпису Інституту. Висновки суду першої інстанції про те, що відмова ОСОБА_1 від переведення на посаду молодшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшників є відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, суперечать правовим позиція, наведеним у постановах Верховного суду від 18 вересня 2019 року (справа №431/4028/17), від 02 жовтня 2019 року Верховний Суд (справа №752/346/18), від 05 вересня 2018 року (справа № 641/397/17).
Скаржниця також звертає увагу, що повідомленням від 04 жовтня 2018 року «Про переведення на іншу посаду», з посиланням на ст. 32 КЗпП України, її попередили про наступне переведення на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника, хоча такої посади станом на 04 жовтня 2018 року не було. Про зміну істотних умов праці в Повідомленні не йшлося. З тексту Повідомлення не вбачається, що ОСОБА_1 було саме запропоновано переведення. Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що наказ від 04 жовтня 2018 року №03-05/83к, на підставі якого надано попередження про переведення на іншу посаду, не тягне за собою жодних правових наслідків, оскільки у директора Інституту не було повноважень на його видання. Також не є належним та допустимим доказом змін в організації виробництва і праці Інституту та змін істотних умов праці витяг з протоколу №15 засідання вченої ради від 26 вересня 2018 року, оскілки при ухваленні вченою радою вказаного рішення не було дотримано вимог Законодавства України та положення Статуту відповідача і Статуту НААН. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення, оскільки оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є неналежним способом захисту.
З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 зазначає, що її звернення про звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України саме по собі є нікчемним і не може призвести до будь-яких правових наслідків, оскільки зміни істотних умов праці для її посади як фактично, так і з юридичної точки зору не було. Звільнятись з роботи скаржниця наміру не мала, а лише намагалась отримати від відповідача інформацію щодо своїх функціональних обов`язків у зв`язку із переведенням. 
Отже, правових підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у Відповідача не було, оскільки були відсутні обставини, визначені роботодавцем у наказі від 14 грудня 2018 року і з якими Закон (ч. 3 ст. 32, п.6 ст. 36 КЗпП України) пов`язує звільнення працівника (зміна в організації виробництва і праці, що потягли за собою зміну істотних умов праці). Враховуючи, що відповідачем не доведено зміни істотних умов праці позивача при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, які б були викликані змінами в організації виробництва і праці, а також не доведено законність оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.
У відзиві на апеляційну скаргу Інститут олійних культур Національної академії аграрних наук України зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вдається до перекручування як обставин справи, так і висновків, викладених у судовому рішенні, а також робить власні висновки, які не підтвердженні належними доказами, посилається на обставини, які жодними доказами не підтвердженні. Посилання скаржниці на практику Верховного Суду, вважають безпідставним, оскільки справи мають різні фактичні обставини. Звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки вона відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. При цьому, в заяві, яку суд першої інстанції обґрунтовано вважав саме заявою про звільнення, позивач чітко вказала номер та дату наказу, зазначила перелік виплат які згідно зі ст. 116 КЗпП України здійснюються саме при звільненні працівника. 
07 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду від Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України надійшли письмові пояснення, до яких долучено копію штатного розпису Інституту від 01 січня 2018 року, копію змін до штатного розпису, та розрахунок середньомісячного заробітку ОСОБА_1 
08 жовтня 2021 року надійшли письмові пояснення від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , в яких зазначається про недобросовісність поведінки Інституту при повідомленні про переведення позивача на іншу посаду, виданні спірного наказу, наданні відзиву на позов та апеляційну скаргу. Так, за позицією відповідача, звільнення ОСОБА_1 одночасно з двох підстав: у зв`язку з відмовою від переведення на іншу посаду та у зв`язку із відмовою продовжувати роботу через зміну істотних умов праці. Такими діями відповідач створив ситуацію правової невизначеності щодо дійсних його намірів, змін умов трудового договору, змісту істотних умов праці та підстав звільнення скаржниці. 
11 жовтня 2021 року від Інституту надійшли пояснення до яких долучено копію посадової інструкції старшого наукового співробітника лабораторії селекції між лінійних гібридів соняшнику відділу селекції.
12 жовтня 2021 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , надійшли заперечення щодо прийняття нових доказів: копій Посадових інструкцій та штатних розписів Інституту, з підстав не подання їх у строки, визначені ст. 83 ЦПК України. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.
Представники Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України – Василенко Л.О., Ярошенко О.О. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Так, судами під час розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 з 11 березня 2004 року працювала в Інституті олійних культур Національної академії наук України на різних посадах, у тому числі з 19 квітня 2016 року – старшим науковим співробітником сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції (т. 1 а.с. 9).
Інститут олійних культур Національної академії аграрних наук України є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України як органу управління державним майном (пункти 1, 5 статуту Інституту) (т. 1 а.с. 37-51).
У відповідності до пункту 32 статуту Інституту управління науковою установою здійснює директор, який вирішує питання діяльності Наукової установи відповідно до статутних завдань; затверджує положення про структурні підрозділи і визначає функціональні обов`язки працівників; самостійно визначає організаційну структуру управління і розробляє штатний розпис установи з урахуванням умов та фонду заробітної плати.
Вчена рада Наукової установи є колегіальним органом управління установою і науково-технічною діяльністю установи, який виконує консультативно-дорадчі функції.
До виключної компетенції вченої ради наукової установи належать питання щодо удосконалення та розвитку структури наукової установи (пункт 59 статуту Інституту).
Постановою Президії НААН України від 18 червня 2014 року «Про кваліфікаційні вимоги до посад керівних, наукових працівників та фахівців наукових підрозділів наукових установ НААН та кваліфікаційні характеристики посад керівних та наукових працівників наукових установ НААН» визначено, що однією із кваліфікаційних вимог до старшого наукового співробітника сектору, що входить до складу структурних підрозділів інституту, є наявність наукового ступеня доктора або кандидата наук, стаж наукової роботи не менше п`яти років (т. 1 а.с. 68-70).
У червні 2018 року Національною академією аграрних наук України здійснено комплексну перевірку наукової та фінансово-господарської діяльності Інституту олійних культур за період 2013-2017 роки. За результатами перевірки визнано за доцільне подальше удосконалення структурного штатного розкладу і приведення його у відповідність до нормативів Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» і постанов президії НАА (т. 1 а.с. 64-67).
Службовою запискою від 31 серпня 2018 року завідуючий відділу селекції ОСОБА_3 , до якого входить сектор імунітету та захисту рослин, старшим науковим співробітником якого працювала ОСОБА_1 , запропонував оптимізувати структуру відділу селекції інституту, сектор імунітету та захисту рослин розформувати, а його співробітників за науковими тематиками перевести до лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника. Серед підстав проведення таких дій завідуючий відділом селекції зазначив недостатність коштів для забезпечення витрат на цей підрозділ та відсутність належної кваліфікації у працівників (т. 1 а.с. 71-72).
Рішенням вченої ради Інституту олійних культур від 26 вересня 2018 року (протокол № 15) прийнято рішення про переведення співробітників сектору імунітету та захисту рослин до лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника (т. 1 а.с. 73).
На підставі наведених вище документів директором Інституту олійних культур НААН України 04 жовтня 2018 року було видано наказ № 03-05/83к «Про оптимізацію штатної структури Інституту олійних культур Національної академії олійних культур України» (т. 1 а.с. 74-77).
Пунктами 1, 3 вказаного наказу № 03-05/83к передбачено розформування сектору імунітету та захисту рослин з 17 грудня 2018 року та переведення старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин ОСОБА_1 , за її згодою, на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника з 17 грудня 2018 року. З наказом ОСОБА_1 ознайомилась 04 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 77).
На виконання наказу № 03-05/83к Інститут вручив ОСОБА_1 письмове повідомлення від 04 жовтня 2018 року «Про переведення на іншу посаду», згідно якого останню було повідомлено про її переведення з посади старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника на підставі статті 32 КЗпП України, яке відбудеться 17 грудня 2018 року. У повідомленні також зазначено, що у випадку незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах праці, припинити з ним трудові відносини за п. 6 ст. 36 КЗпП «припинення роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці». Зазначено про необхідність, у разі прийняття пропозиції щодо запропонованого переведення, протягом п`яти робочих днів з моменту вручення повідомлення подати заяву про переведення до відділу кадрів. У випадку відмови – в той же термін повідомити про прийняте рішення провідного інспектора відділу кадрів. З повідомленням ОСОБА_1 ознайомилась 04 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 78).
14 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву директору Інституту олійних культур про її звільнення із займаної посади з 14 грудня 2018 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, в якій просила провести всі розрахунки згідно положень статті 116 КЗпП України (т. 1 а.с. 79).
Наказом № 03-05/102к від 14 грудня 2018 року старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 14 грудня 2018 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі її заяви. З копією наказу ОСОБА_1 ознайомилась 14 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 81-82).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи, зміну розрядів і найменування посад) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів тощо.
Попередження – це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших – допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання трудового договору у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України обставини.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2021 року у справі № 317/182/19-ц (провадження № 61-231св21), правовідносини у якій є подібними правовідносинам у цій справі.
Судами встановлено, що директором Інституту олійних культур НААН України 04 жовтня 2018 року було видано наказ № 03-05/83к «Про оптимізацію штатної структури Інституту олійних культур Національної академії олійних культур України», яким передбачено розформування сектору імунітету та захисту рослин з 17 грудня 2018 року та переведення працівників, зокрема ОСОБА_1 , на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника                     з 17 грудня 2018 року.
Наказом № 03-05/102к від 14 грудня 2018 року Інституту олійних культур НААН України  ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 14 грудня 2018 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі її заяви.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.
Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15.
Аналізуючи наведені вище норми права, слід дійти висновку, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.
Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України обставини. Визначена частиною третьою статті 32 КЗпП України зміна істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України має місце тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 215/2330/19 (провадження № 61-1145св20).
Так, в матеріалах справи міститься копія штатного розпису Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України від 01 січня 2018 року та копія змін до штатного розпису, з яких вбачається, що посада старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції, яку займала ОСОБА_1 , виведена із штатного розпису з 17 грудня 2018 року (т. 2 а.с. 119-144).
Вищенаведене свідчить про фактичне скорочення штату (посад) в Інституті олійних культур Національної академії аграрних наук України, яке помилково зазначено Інститутом зміною істотних умов праці. 
За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про неможливість звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Отже висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 правомірно звільнено на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки вона відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, є помилковими.
При цьому, щодо заперечень ОСОБА_1 в частині дослідження штатного розпису, з підстав неподання його копії в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про можливість прийняття та дослідження штатного розпису відповідача, оскільки ці докази мають виключне значення для правильного вирішення справи, та підлягають належній правовій оцінці у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.
Крім того, вказівка про необхідність дослідження нового штатного розпису Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України, наведена також у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по цій справі, що в силу приписів ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Таким чином, за матеріалами справи встановлено що на підприємстві відповідача фактично не відбулася зміна істотних умов праці у розумінні частини третьої статті 32 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1   з посади старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1  підлягала звільненню з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
При цьому, як було встановлено про наступне звільнення ОСОБА_1   була попереджена більше ніж за два місяці, про переведення на посаду, що відповідає її професії та спеціальності не погодилась, що свідчить про фактичне дотримання Інститутом олійних культур Національної академії аграрних наук України вищезазначених вимог, проте при виданні наказу про звільнення відповідач безпідставно зазначив підставою звільнення - пункт 6 статті 36 КЗпП України.
Вищенаведене унеможливлює вимогу ОСОБА_1   про поновлення її на посаді старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. Крім того, за матеріалами справи також встановлено, що відділ сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції реформовано та виведено зі штатного розпису. 
При цьому, доводи ОСОБА_1   щодо того, що вона не мала бажання звільнятися з роботи, а лише намагалася отримати від відповідача інформацію щодо функціональних обов`язків у зв`язку із переведенням, колегією суддів оцінюються критично. 
Так, у заяві на ім`я директора Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України від 14 грудня 2018 року, ОСОБА_1 , зазначено, що керівництвом Інституту від 04 жовтня 2018 року був створений наказ про оптимізацію штатної структури «сектор імунітету та захисту рослин» (Наказ № 03-05/83к). У зв`язку з тим, що її не надали права вибору вільних вакансій інших наукових підрозділів, ОСОБА_1 просить звільнити її із займаною посади 14 грудня 2018 року за ст. 36 п. 6 КЗпП України з урахуванням всіх вимог ст. 47 КЗпП України, відповідно до Інструкції п. 58. Також, ОСОБА_1 просила провести всі розрахунки згідно положень ст. 116 КЗпП України (наведено перелік виплат) (т. 1 а.с. 79-80).
Отже, в заяві чітко зазначено про намір ОСОБА_1   звільнитися із заміною посади, будь-яких відомостей щодо отримання інформації про трудові обов`язку на іншій посаді, заява не містить. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви про прийняття пропозиції щодо запропонованого переведення, про які зазначено у повідомленні від 04 жовтня 2018 року. За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що вищевказану заяву слід розцінювати саме як заяву про звільнення. 
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України від 14 грудня 2018 року № 03-05/102к в частині підстав її звільнення , змінивши підставу звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на п.1 ст. 40 КЗпП України.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року – скасувати, прийняти нову постанову, за якою:
«Позов ОСОБА_1 до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України від 14 грудня 2018 року № 03-05/102к в частині підстав звільнення  ОСОБА_1 з посади старшого наукового співробітника імунітету та захисту рослин відділу селекції, змінивши підставу звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на п.1 ст. 40 КЗпП України.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: