ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року	Львів	Справа № 260/1823/21 пров. № А/857/18202/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                             Ільчишин Н. В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року (суддя – Микуляк П.П., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Ужгород, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №260/1823/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, 
про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, 

                                                              встановив: 
 
У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Закарпатській області, в якому просив: 1) визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в перерахуванні пенсії позивача в розмірі 85% від суми заробітної плати з урахуванням інших виплат, а саме: матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, матеріальної допомоги на оздоровлення, а також індексації; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу” з розрахунку 85% від суми заробітної плати, включивши до заробітної плати матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, матеріальну допомогу на оздоровлення, індексацію; 3) зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборговану пенсійним фондом недоплату пенсії з 2009 по 2021 роки в сумі 57183,00 грн. у зв`язку з неврахуванням матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та оздоровлення, та 10080,00 грн. індексації; 4) судові витрати покласти на відповідача. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив залишити без розгляду позовні вимоги за період, що виходять за межі шестимісячного терміну звернення до суду та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з розрахунку 85% заробітної плати з врахуванням матеріальної допомоги  відповідно до архівної довідки Державного архіву Закарпатської області Закарпатської ОДА  від 15.07.2020р. №К-218/01-13. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, починаючи з 01.02.2021 року перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з розрахунку 85% заробітної плати та з врахуванням матеріальної допомоги відповідно до архівної довідки Державного архіву Закарпатської області Закарпатської ОДА від 15.07.2020р. №К-218/01-13, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних відповідача сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт прийняте судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач звертався до Головного управління із заявами від 04.01.2021 року та від 15.02.2021 (не встановленого зразка, а поданими в порядку Закону України «Про звернення громадян»), у яких просив здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії із врахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також суми індексації заробітної плати, однак відповідач відмовив у такому перерахунку з тих підстав, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які набули права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу». У зв`язку з чим з 02.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищенаведеним законом, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються, що, однак, безпідставно не врахував суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Також апелянт акцентує увагу на факті пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, однак судом не було надано жодної правової оцінки в оскаржуваному рішенні цьому питанню. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 26.08.2021р. та ухвалити нове судове рішення, яким апеляційну скаргу задоволити та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи і такі обставини визнаються сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 28.02.2009 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ. 
10 лютого 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою, якою просив здійснити перерахунок призначеної пенсії із врахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також суми індексації заробітної плати, на яку отримав відповідь ГУ ПФУ в Закарпатській області, оформлену листом від 11 березня 2021 року, з повідомленням позивача про відмову у перерахунку пенсії на підставі того, що Законом України про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення №213-VIII від 02.03.2015 року було внесені зміни до статті 37 Закону України “Про державну службу”, яка передбачала, що у період роботи на інших посадах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті розмір, якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків. Таким чином пенсія за період із квітня 2015 року по вересень 2017 року виплачувалася в розмірі 85% від нарахованої пенсії. Щодо питання проведення перерахунку пенсії у зв`язку з наданою довідкою про виплату матеріальної допомоги у період роботи з 2008 року по 2009 рік, відповідач зазначив, що п.5 Розділу III “Прикінцеві положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” №213 від 02.03.2015 року передбачено, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення, які набули права на призначення пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу”, відтак, з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених вищенаведеним законом, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються (а.с. 4). 
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом. 

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що рішенням суду першої інстанції від 26.08.2021 року позовні вимоги задоволено частково. 
Це рішення суду оскаржене в апеляційному порядку відповідачем в частині задоволених позовних вимог, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами в апеляційному порядку не оскаржене. 
Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. 
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
Суд першої інстанції при вирішенні спору правильно керувався наступними правовими нормами. 
Суспільні відносини, які охоплювали діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу на момент призначення пенсії позивачу, регулювалися Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII. 
Так, за змістом статті вказаного 37 Закону, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. 
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії. 
Частиною другою статті 37-1 Закону України «Про державну службу» №3723-XII передбачалося, що перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії. 
У частині другій статті 33 Закону України «Про державну службу» №3723-XII було закріплено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. 
При цьому, частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 
Відповідно до частини першої статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу). 
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування. 
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення, допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація заробітної плати, надбавка за особливі умови проходження державної служби та премії до державних і професійних свят, на які нараховувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, входили до системи оплати праці державного службовця. 
За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. 
Як слідує із архівної довідки Державного архіву Закарпатської області від 15.07.2020р. №К-218/01-13, позивач в період з 2008 по 2009 рік отримував матеріальну допомогу (а.с. 25). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримані позивачем виплати матеріальної допомоги, на яку нараховувались страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, мали бути враховані при обчисленні розміру пенсії позивача, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у справах №21-430а11 від 20 лютого 2012 року, №21-097а13 від 28 травня 2013 року), а також у справі №391/521/17 від 26 січня 2021 року. 
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії використовується як спосіб відновлення порушеного права у зв`язку з тим, що при призначенні пенсії позивачу протиправно не було враховано всі види оплати праці (виплат, доходу), на які нараховано збір на обов`язкове державне пенсійне страхування. 
Разом з цим, визначаючись щодо початку періоду, з якого порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту, колегія суддів виходить із такого. 
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а (провадження №11-345апп19) питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті, слід розмежовувати з питанням щодо застосування строку (періоду), за який проводиться перерахунок пенсії, у разі встановлення судом вини пенсійного органу. 
У цій справі суд першої інстанцій дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що при призначенні пенсії позивачу не було враховано всі види оплати праці (виплат, доходу), на які нараховано збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, у зв`язку із чим відповідні дії органу пенсійного фонду слід визнати протиправними та зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії. 
Як з`ясовано під час розгляду справи, ОСОБА_1 звернувся до Управління із заявою про перерахунок пенсії та надав архівну довідку про отриману матеріальну допомогу у 2008-2009 роках для обчислення розміру пенсії лише 10 лютого 2021 року. 
За таких обставин до спірних правовідносин має бути застосовано положення ч.4 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно з якими перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених ч.1 ст.35, ч.2 ст.38, ч.3 ст.42 і ч.5 ст.48 цього Закону, провадиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа. 
З урахуванням того, що з заявою про перерахунок пенсії та з архівною довідкою про нарахування матеріальної допомоги ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області 10.02.2021 року, суд першої інстанції правильно визначив, що у відповідності до ст.45 закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” перерахунок пенсії позивачу повинно бути здійснено з 01.02.2021 року. 
Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
В частині доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів враховує наступне. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Так, відповідно до статті 122 частин 1, 2 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Апеляційний суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся з позовом до окружного адміністративного суду у вказаній справі 19 травня 2021 року, що підтверджується датою реєстрації судом позовної заяви, а отже строк звернення до суду, визначений ч.2 ст. 122 КАС України, ним не пропущений, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду в частині того, що відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу", в редакції чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, за кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати. 
Згідно вказаної норми Закону позивачеві було призначено пенсію в розмірі 85 відсотків від суми її заробітної плати, що також не заперечується відповідачем. 
Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що при перерахунку пенсії в подальшому державним службовцям має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, оскільки внесені в подальшому в ст.37 Закону України "Про державну службу" зміни щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії державним службовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення вперше, а не перерахунку вже призначеної пенсії, оскільки процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом та механізмом їх проведення. 
Вказана правова позиція узгоджується із висловленими Верховним Судом, що наведені у постановах від 10 грудня 2013 року у справі у справі №21-420а13, від 17 грудня 2013 року у справі №21-445а13 та від 26 січня 2021 року у справі №391/521/17. 
Доводи апелянта (відповідача) щодо застосування до спірних правовідносин п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", яким передбачено, що в разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про державну службу", є необґрунтованими і безпідставними, оскільки положення зазначеної правової норми поширюються виключно на правовідносини щодо призначення пенсії та в разі зміни посадових окладів, а не у випадку, коли здійснюється перерахунок у зв`язку з неправильним визначенням розміру пенсії при первинному її призначенні. 
Щодо доводів апелянта (відповідача) про те, що позивач не звертався до нього із заявою встановленого зразка про здійснення перерахунку пенсії, судом враховується, що відповідно до ч.4 ст.45 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-ІV від 09.07.2003 визначено умови проведення перерахунку призначеної пенсії, на підставі поданої заяви з усіма необхідними документами. Така заява позивачем була подана 10.02.2021 року і розглянута відповідачем по суті спірного питання. Таким чином, вказані доводи апелянта колегією суддів відхиляються за їх безпідставністю. 
Враховуючи вище викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскарженій частині не спростовують та є безпідставними. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                         постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року в адміністративній справі №260/1823/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль