ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Черкаси   

Справа № 694/563/21		
Провадження № 22-ц/821/1879/21		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Єльцова В. О.        
суддів                        Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.
за участю секретаря Винник І. М.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
представник позивача – адвокат Безуглий Борис Іванович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, -

в с т а н о в и в :
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась і постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №34 16 червня 2020 року та посвідчений секретарем Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області Слободян Ніною Григорівною, нікчемним.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та постійно проживала селі Чижівка Звенигородського району Черкаської області, спадкоємцями за заповітом від 04 грудня 2019 року, після смерті якої є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 .
До дня смерті ОСОБА_4 на протязі останніх трьох років тяжко хворіла, самостійно не могла рухатися, потребувала сторонньої допомоги, а з січня 2020 року взагалі була недвижима, її необхідно було годувати, так як руки у неї були нерухомі, з ліжка вона майже не вставала. 
В зв`язку з вказаними обставинами позивач її постійно доглядала. Після смерті ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , секретар Водяницької сільської ради, вручила позивачу копію заповіту від 16 червня 2020 року, в якому вказано, що ОСОБА_4 , заповідає все своє майно відповідачу ОСОБА_3 .
Особи, які фактично прийняли спадщину в зв`язку з проживанням зі спадкодавцем на день його смерті, відсутні. 
Ознайомившись з заповітом від 16 червня 2020 року, було встановлено, що в ньому вказано місце посвідчення заповіту село Водяники. Також вказано, що заповіт прочитано заповідачем, його зміст їй зрозумілий. 
Позивач вважає, що у оскаржуваному заповіті наявні формальні помилки, допущені секретарем виконавчого комітету Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_2 16.06.2020 року під час внесення до тексту заповіту посвідчувального напису, зокрема, визначення точного місця виявлення своєї волі, фізичного стану та розуміння значення своїх дій заповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заповіт вкладений письмово, у відповідному порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований в реєстрі. Позивачкою не було доведено обставин, які б вказували на те, що  заповіт не відповідає вимогам закону та в силу цього є нікчемним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення місцевого суду повністю та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 . 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що судом не враховано згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України, або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього закону, які унеможливлюють виникнення сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.
Як пояснила ОСОБА_2 , заповідач ОСОБА_4 хворіла, вона знала, проте довідку про її психічний стан не витребувала.
Також судом не взято до уваги того, що відповідач ОСОБА_5 пояснювала, що вона заповіт склала на прохання та зі слів відповідача ОСОБА_3 в приміщенні Водяницької сільської ради, відповідно до зразків процесуальних документів, що є в неї, занесла в журнал нотаріальних дій сільської ради, лише потім з відповідачем ОСОБА_3 приїхала до заповідача ОСОБА_4 , нібито зачитала заповіт в голос і вказала де потрібно розписатися. При цьому інших осіб, які могли б вказаний факт підтвердити ні в заповіті, ні в журналі вчинення нотаріальних дій не вказано, що є грубам порушенням ст. ст. 203, 1253 ЦК України.
Вказує, що за приписами ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У відзиві, який поданий відповідачем ОСОБА_2 , вказано, що заповіт було складено в письмовій формі із зазначенням часу, місця його складання та підписано особисто заповідачем. Місце вчинення було помилково зазначено як «село Водяники» замість села «Чижівка», оскільки секретар Водяницької сільської ради здійснює свої повноваження на території всієї громади, в тому числі на території села Чижівка. 
Крім того, помилкове зазначення місця вчинення нотаріальної дії не могло вплинути на вільне волевиявлення заповідача та не може бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Як встановлено місцевим судом, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с.15).
Згідно заповіту, складеного 04.12.2019 року, ОСОБА_4 все своє майно де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порівну. Заповіт було посвідчено в.о. старости Старостинського округу Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області Очеретяною Н. М. (а.с.17).
Згідно заповіту, складеного 16.06.2020 року, ОСОБА_4 все своє майно де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право заповіла ОСОБА_3 . Заповіт посвідчено секретарем Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області Слободян Ніною Григорівною (а.с.16).
З довідки Чижівського старостинського округу Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.03.2021 року № 61 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 до дня смерті (а.с.18).
З копії Книги для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Водяницької сільської ради народних депутатів Звенигородського району за 2019 рік вбачається наявність запису № 34 від 16.06.2020 року про те, що від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчено заяву (а.с.55-59).
Рішенням Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.01.2019 року №2-23/VII покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря Водяницької сільської ради виконавчого комітету Слободян Ніну Григорівну (а.с.61).

Мотиви з яких виходить апеляційний суд на застосовані норми права.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд правильно встановив правовідносини у справі, навів мотиви правильності посвідчення уповноваженою особою заповіту, та вільне волевиявлення заповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом   є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Частиною другою статті 1248 ЦК України визначено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Приписами статті 1251 ЦК України встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Частиною восьмою статті 1252 ЦК України встановлено, що до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу, якою передбачені загальні вимоги до  форми заповіту.
Згідно із частиною першою статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Відповідно до пункту 1.1. розділу 1 Порядку   вчинення нотаріальних дій  посадовими особами  органів місцевого самоврядування  затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі по тексту Порядок), перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат".
Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії як посвідчують заповіти.
Пунктами 1.2. та 1.3. Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про нотаріат" посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Правила посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлені розділом ІІІ Порядку.
Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.
При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.
Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування.
Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.
Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку.
Виходячи із аналізу вищевказаних норм законодавства, колегія суддів вважає, що суд  першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що заповіт був складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення,  встановлений Порядком  вчинення нотаріальних дій  посадовими особами  органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/5, посвідчений уповноваженою на те особою, а тому підстави для встановлення його нікчемності - відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що в заповіті указано місце складання «село Водяники», замість «села Чижівка», не можуть бути ключовою підставою для визнання заповіту нікчемним, оскільки судом було встановлено, що секретар помилково вказала с. Водяники, адже вона здійснює свої повноваження як секретар Водяницької ОТГ Звенигородського району і на території с. Чижівка.
У висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17, зазначено, що форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій  статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.  
Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту.
Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.  
Це може бути додатково обґрунтовано такими обставинами.
По-перше, у цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається.  
По-друге, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.
Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.
По-третє, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.
По-четверте, практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону.
Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. 
Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування правочину не за місцем проживання спадкодавця (померлої).
Що стосується тверджень апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції положень Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15 червня 1994 року № 419, то викладені в них правила щодо посвідчення заповітів заповідачів, які мають фізичні вади або хвороби та щодо порядку роз`яснення заповідачу його прав, то вони  є аналогічними правилам викладеним у вищевказаному  Порядку вчинення нотаріальних дій  посадовими особами  органів місцевого самоврядування.
Твердження апелянта, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа, підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє, не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо хвороби або іншої вади померлої, яка не могла власноручно розписатися.
   Враховуючи вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що  суд першої інстанції  на підставі належних та допустимих доказів з наведенням відповідного мотивування та з урахуванням вимог щодо форми заповіту та його посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування, прийшов до вірного висновку, що заповіт складений особою, яка мала на це право, складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою  і підстави для встановлення нікчемності такого заповіту  зазначені у частині першій статті 1257 ЦК України відсутні.  
Суд обґрунтовано виходив із того, що оспорюваний заповіт складений та посвідчений з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент його посвідчення, а позивачем не доведено належними доказами підстав нікчемності заповіту, а тому на законних підставах відмовив у задоволенні позовних вимог.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядалися апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382,383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 25.11.2021.

Головуючий 

Судді: