УХВАЛА
04 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 619/4431/20
провадження № 61-15223ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа: Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа: Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року,  в задоволенні позову відмовлено.
У вересні 2021 року представник ОСОБА_2 , діюча в інтересах засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норми статей 387, 388 ЦК України без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, оскільки не витребував з незаконного володіння іншої особи на користь позивача земельну ділянку.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту в частині позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, а в частині витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння позивачем не було належним чином обґрунтовано позовні вимоги.
Так позивачем як власником нерухомого майна у справі було заявлено дві позовні вимоги: про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Відповідно до вимог частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відновлення порушеного права має бути ефективним, тобто повинно здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
За змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання відповідно до статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 686/20787/17.
Так суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, дійшов правильного висновку про те, що така вимога у спірних правовідносинах не є належним способом захисту. Натомість висновок суду апеляційної інстанції про те, що позовна вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння в порядку статті є належним способом захисту відповідає висновку Верховного Суду щодо застосування норми статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах.
Як зазначив суд апеляційної інстанції підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння стала недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останньою не було доведено, яка саме частина земельної ділянки відповідача площею 0,0036 га накладалася на належну їй земельну ділянку. З наданої суду копії експертизи, проведеної в рамках іншої справи, не вбачалося, з чого складалася площа 0,0036 га, де вона знаходиться та яка її конфігурація. Клопотань про проведення відповідної експертизи, без якої неможливо було відповісти на вищевказані запитання, що могло призвести до невиконання судового рішення, в суді апеляційної інстанції позивач не заявляла.
Тобто, причиною відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння став висновок суду апеляційної інстанції, зроблений на підставі дослідження доказів та обставин справи.
З цього приводу суд касаційної інстанції зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено зокрема статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Таким чином, оцінка предмета позову та обставин справи були об`єктом дослідження судів попередніх інстанцій, а незгода з результатами такого дослідження не може слугувати підставою для касаційного перегляду справи.
Посилання в касаційній скарзі на невідповідність застосування норми статті 388 ЦПК України правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 не спростовує таких висновків суду апеляційної інстанції, оскільки викладений за результатами розгляду справи зі складом учасників справи та фактичних обставин, які не є подібними спірним правовідносинам. Таким чином наведений скаржником правовий висновок Верховного Суду є нерелевантним для розгляду цієї справи, а тому не обґрунтовує належним чином потребу у касаційному перегляду судових рішень. 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права судами попередніх інстанцій відповідає чинним правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі пункту 5 частини першої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа: Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володінн.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                        А.  А.  Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук