Справа № 161/20316/20 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/1035/21  Категорія: 5 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,
представника позивача Бордюженко Е.Р., Редька О.В.,
представника відповідача Войціховського А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу: Кухлевської Мирослави Валеріївни, релігійної організації "Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представниками: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 квітня 2021 року,

                                       В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державного реєстратора – приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В., РО «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в проваджені Ківерцівського районного суду Волинської області перебуває цивільна справа за його позовом до Жидичинської сільської ради, треті особи: Ківерцівська районна рада, Релігійна організація «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У підготовчому засіданні у даній справі представник третьої особи було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2020, відповідно до якого спірне нерухоме майно зареєстроване за релігійною організацією. Він вважає таку реєстрацію незаконною, протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки надані для державної реєстрації документи не відповідають законодавчим вимогам. Вважають, що технічний паспорт не був виготовлений релігійною організацією, рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів від 09.03.1989 № 51 «Про оформлення права власності на нежитлові будинки за громадянами, колгоспними дворами та реєстрацію будинків підприємств, організацій і установ, які знаходяться на території Жидичинської сільської ради народних депутатів», яке було прийняте на підставі рішення виконкому Жидичинської сільської Ради народних депутатів від 02.03.1989 № 10. За його змістом за церковною общиною проведено реєстрацію будинку, при цьому не вказано адреса будинку, тобто відсутні будь-які дані для ідентифікації цього будинку.
Крім того, позивач ОСОБА_1 ще у 2017 році звертався до суду з позовом до релігійної організації про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, на підставі заочного рішення суду за позивачем було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, однак вказане рішення суду було скасоване, тому і було в подальшому скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок. Вважає, що релігійна організація надала відповідачу невідповідні документи, тому і державна реєстрація підлягає скасуванню, так як проведена неправомірно. Також позивачем було проведено добудову спірного будинку, що суттєво збільшило його вартість, тому діями реєстратора було завдано значної матеріальної шкоди сім`ї позивача.
Крім того, відповідно до уточнених позовних вимог вказує, що реєстрація права власності на спірне житло безпосередньо впливає на житлові та майнові права позивача та його сім`ї, які зареєстровані у спірному житлі, що є єдиним житлом позивача та членів його сім`ї, в період з 1991 року по даний час позивачем було здійснено реконструкцію та добудову житлового будинку, що потягло значні матеріальні витрати.
Просить визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 54930194 від 03.11.2020, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М.В. щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, об`єкт житлового нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2211084207218.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 квітня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через своїх представників подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов в даній справі задовольнити.
Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.
Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. Релігійні організації можуть бути обмежені у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, передбачених законом. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).
Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить церковній общині на підставі реєстраційного посвідчення на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським підприємствам і організаціям від 13.03.1989 року, що видане на підставі рішення виконкому Ківерцівської районної Ради народних депутатів № 51 від 09.03.1989 року (а.с. 13). 29.10.2020 року право власності на вказаний житловий будинок було внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 230879482 від 03.11.2020 (а.с. 10-11).
З 29 грудня 1990 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується відміткою у паспорті громадянина України та будинковій книзі (а.с. 36-37; 16-17).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що в провадженні суду перебуває справа за його позовом до релігійної організації "Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин" про визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю, а відтак державна реєстрація спірного будинку за релігійною організацією порушує його право, як власника майна, окрім того така реєстрація проведена з порушення закону.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Аналізуючи зміст наведених норм Закону слід дійти висновку, що законність того чи іншого правовстановлюючого документу, в даному випадку  державної реєстрації права власності на спірне майно, може бути надана судом в розрізі встановленого порушеного права особи, яка звернулась до суду. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , як настоятель церкви був вселений в спірний будинок і продовжує ним користуватись з 1990 року, однак власником спірного нерухомого майна є релігійна община, яка належним чином зареєструвала право власності на житловий будинок, відповідно до чинного на той час законодавства, що не заперечується позивачем. 
Відтак ОСОБА_1 набув права користування житловим будинком в АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, хто є власником вказаного об`єкту нерухомого майна. 
Право користувача, є вужчим за правомочності власника об`єкту нерухомого майна. Окрім того слід зауважити, що вчинення власником дій по відношенню до належного йому об`єкту, зокрема державна реєстрація права власності, жодним чином не порушила права користувача, яким є позивач, зокрема право проживання по АДРЕСА_1 . 
Внесення відповідачем нотаріусом ОСОБА_4 в подальшому (у 2020 році) відомостей про реєстрацію права власності до Державного реєстру прав на нерухоме майно не потягло за собою виникнення права власності на нерухоме майно за релігійною організацією, так як таке право виникло у релігійної організації ще у 1989 році, а лише носило формальний характер. Крім того, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 54930194 від 03.11.2020, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М.В. щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, об`єкт житлового нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2211084207218, будь-яких прав позивача ОСОБА_1 не порушує, так як останній не є власником спірного майна, а звернення до суду із цивільними позовами про визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю не може слугувати підставою для набуття ним повноважень власника і, відповідно, право на звернення до суду із вказаним позовом.
Вчинення оскаржуваної реєстрації відбулося зокрема у відповідності до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».
Відповідно до частини 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28цього Закону ( ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію»).
В даному випадку домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за релігійною організацією «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин» у 1989 році, в підтвердження чого надано відповідне реєстраційне посвідчення на домоволодіння від 13 січня 1989 року. Тобто релігійної організації "Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин" станом на момент вчинення реєстраційних дій вже був власником спірного майна.
Станом на дату виникнення у релігійної організації права власності на домоволодіння та видачі реєстраційного посвідчення 1989 року була чинною Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах  і селищах міського типу Української РСР від 30.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року.
Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих  (п. 1 Інструкції).
Відповідно до п. 23 Інструкції, на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності  на будинок  (домоволодіння) до реєстрової книги  даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний  напис  за встановленою формою (додаток N 4).
Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5).
Установі, підприємству або організації про проведену реєстрацію бюро технічної  інвентаризації  видає  реєстраційне посвідчення (додаток N 3, 3-а).
Таким чином наявність реєстраційного посвідчення, в розумінні вказаної Інструкції, підтверджує факт проведення державної реєстрації права власності на спірне майно за релігійною організацією ще у 1989 році.
Отже, у випадку вчинення оскаржуваної дії державним реєстратором, у релігійній організації не виникло право власності, як про це помилково стверджує позивач, а запис про право власності було внесено в новий реєстр, який почав діяти з 2014 року і вчинення такої реєстрації було здійснено на підставі ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження»,  визнано дійсним речові права на нерухоме майно що виникло до 1 січня 2013 року.
Також слід зазначити, що поданими для державної реєстрації документами було достатньо обґрунтовано та підтверджено, що в 1989 році згаданий спірний будинок було зареєстровано саме за релігійною організацією "Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної Церкви України села Жидичин».
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не наведено підстав та не подано жодного належного доказу для визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень яке є предметом оскарження, а тому обґрунтовано відмовив в задоволені позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                       У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: