Ухвала
Іменем України
 
07 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-288/2011
провадження № 61-12377ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І. 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича про поновлення виконавчого провадження,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д. К. Також просив поновити строк звернення до суду із скаргою, пропуск якого обґрунтовує запровадженням Кабінетом Міністрів України карантинних заходів, що не надали можливості йому вчасно звернутися до суду.
Свою скаргу обґрунтовував тим, що 09 жовтня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)               Сазоновим Д. К. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження                № 27809910 за виконавчим листом № 2-288, виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва 13 травня 2011 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором              № 004/2008 від 29 лютого 2008 року в сумі 1 463 714,71 грн.
ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця з винесення вказаної постанови неправомірними, так як постановою державного виконавця від 07 грудня 2015 року виконавчий лист № 2-288 було повернуто стягувачу та строк повторного пред`явлення його до виконання було встановлено до 08 грудня 2016 року. А оскільки стягувач із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до суду не звертався, то у державного виконавця були відсутні підстави для поновлення виконавчого провадження.
У зв`язку з чим, просив визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень щодо винесення 09 жовтня 2020 року постанови про відновлення виконавчого провадження № 27809910 - неправомірними та скасувати цю постанову.
Ленінський районний суд міста Миколаєва ухвалою від 25 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задовольнив, визнав дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)                    Сазонова Д. К. з поновлення виконавчого провадження № 27809910 неправомірними та скасував оскаржувану постанову від 09 жовтня 2020 року.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнив.Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д. К. - відмовив.
ОСОБА_1 у липні 2021 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 27 липня 2021 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме: заявнику необхідно було сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 454 грн. Роз`яснив про наслідки невиконання вимог ухвали.
На адресу суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Ждановій В. С., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.
Відповідно до розпорядження заступника керівника апарату Верховного                           Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2021 року № 1742/2/226-21 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 на підставі подання секретаря Другої судової палати Червинської М. Є. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 2-288/2011 за касаційним провадженням № 61-12377ск21.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2021 року справу № 2-288/2011 призначено                                  судді-доповідачеві Литвиненко І. В., судді, які входять до складу колегії:               Висоцька В. С., Грушицький А. І.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 березня 2011 року Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено заочне рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 004/2008 від 29 лютого 2008 року в               сумі 1 463 714,71 грн, відповідно до вказаного рішення видано виконавчі                        листи - 13 травня 2011 року.
Виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 був пред`явлений стягувачем до Відділу примусового виконання рішень для виконання та постановою державного виконавця від 25 червня 2011 року було відкрито виконавче провадження                              № 27809910.
Ленінський районний суд міста Миколаєва ухвалою від 04 червня 2013 року стягувача ВАТ «ВТБ Банк» замінив на правонаступника - ТОВ «Кредекс Фінанс», а ухвалою цього ж суду від 17 квітня 2014 року - стягувача ТОВ «Кредекс Фінанс» замінено на правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
Згідно інформації про виконавче провадження № 27809910, що міститься в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, 07 грудня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).
08 жовтня 2020 року начальник Відділу примусового виконання рішень Заліпаєв Ю. В. своєю постановою, яку прийняв в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», визнав неправомірними дії державного виконавця з повернення виконавчого листа стягувачу, скасував постанову від 07 грудня 2015 року та зобов`язав державного виконавця вчинити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 27809910 відповідно до вимог Закону.
Вказана постанова ОСОБА_1 не оскаржувалась.
На підставі наведеної постанови 09 жовтня 2020 року державним виконавцем Сазоновим Д. К. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_1 . 
На підставі постанови від 09 жовтня 2020 року державним виконавцем                Сазоновим Д. К. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_1 .
За змістом статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Апеляційний суд встановив, що прийнята, в порядку частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», постанова начальника відділу примусового виконання рішень Заліпаєва Ю. В. від 08 жовтня 2020 року, в якій зазначено, що матеріали виконавчого провадження № 27809910 були перевірені відповідною посадовою особою, встановлено, що у даному провадженні була винесена постанова від 07 грудня 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», проте фактично виконавчий лист залишився в матеріалах виконавчого провадження, а не був повернутий стягувачу, на виконавчому листі відсутні будь-які відмітки про його повернення. За наслідками перевірки такі дії державного виконавця визнано неправомірними та такими, що вчинені в порушення вимог статті 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження» та положень підпункту 7 розділу I, підпунктів 20, 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, постанова від 07 грудня 2015 року повернення виконавчого листа стягувачу була скасована та зобов`язано державного виконавця вчинити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 27809910 відповідно до вимог Закону.
Відповідно до положень частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Оскаржувана постанова про відновлення виконавчого провадження прийнята державним виконавцем саме у результаті проведення перевірки матеріалів виконавчого провадження та внаслідок скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
Апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії державного виконавця з прийняттям оскаржуваної постанови вчиненні відповідно до Закону і в межах повноважень державного виконавця та не порушують права ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 червня                   2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича про поновлення виконавчого провадження відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                          І. В. Литвиненко  
 
                                                                  В. С. Висоцька
 
                                                                                                      А. І. Грушицький