09.11.21
22-ц/812/2057/21
Провадження №22-ц/812/2057/21 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       09 листопада 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Темнікової В.І. та Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.
за участі представника відповідача – Кудактіної О.І., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в  м. Миколаєві цивільну справу №487/7239/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Бобрової Ірини Вячеславівни у приміщенні цього суду 09 серпня 2021 року, за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України» про захист конституційних прав людини і громадянина,

в с т а н о в и л а :

30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просив з ціллю захисту його конституційних прав і свобод встановити нікчемним договір про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року, укладений з ПАТ «Державний ощадний банк України». В обґрунтування своїх вимог посилався на численні порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні вищезазначеного договору, а також використання останнім нечесної підприємницької практики, що є підставою для визнання правочину недійсним.
10 січня 2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. 
Відзив мотивований тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення нікчемності абзаців 2-4 п.1.12 та абзаців 4, 6 п.3.4 договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 відповідно до положень ч.3 ст.18, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» розглянуті судом першої та апеляційної інстанції у цивільній справі №487/2086/17. Крім того, у вказаній справі судами встановлено, що позичальник отримав всю необхідну інформацію щодо умов кредитування, яка була необхідна останньому для здійснення свідомого вибору. Розкриття інформації, що становить банківську таємницю, третім особам відповідає вимогам чинного законодавства і спростовує доводи позивача в частині нікчемності п. 4.2.4 договору про іпотечний кредит від 21 червня 2007 року №59. Ознак нечесної підприємницької практики судами також встановлено не було. На підставі викладеного представник відповідача просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення нікчемними абзаців 2-4 п.1.12 та абзаців 4, 6 п.3.4 договору про іпотечний кредит від 21 червня 2007 №59, в іншій частині позову – відмовити у повному обсязі.
03 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, в якій зазначив, що банком перед укладанням оспорюваного договору не було надано у письмовій формі інформацію для здійснення свідомого вибору, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; про недоліки пропонованої кредитором ануїтетної форми кредитування; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; про комісійну винагороду за супроводження кредиту в розмірі 0,05% від залишку фактичної заборгованості; про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позивач. Зауважив, що відсутність такої інформації є порушенням вимог ст. 638 ЦК України та свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача. Вважає, що п.1.12, п.3.4 та п.4.4.3 договору про іпотечний кредит від 21 червня 2007 року №59 є істотними для нього, тобто кредитний договір не був би вчинений без включення до нього цих пунктів, а отже встановлення нікчемності згаданих вище пунктів договору тягне за собою підтвердження нікчемності договору в цілому. На підставі викладеного просив змінити предмет позову, що розглядається, шляхом зміни його вимоги про встановлення нікчемності договору про іпотечний кредит від 21 червня 2007 року №59, укладеного з ПАТ «Державний ощадний банк України» на вимогу про підтвердження обставин нікчемності цього договору.
17 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій остаточно просив суд підтвердити обставини нікчемності договору про іпотечний кредит від 21 червня 2007 року №59 та застосувати правові наслідки недійсності нікчемного кредитного договору шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору.
У відзиві на позов, який надійшов до суду 20 квітня 2021 року, відповідач заперечує проти задоволення змінених позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність позивачем застосування банком нечесної підприємницької практики при укладанні оспорюваного договору. Відповідач зауважує, що позивач скористався своїм правом на застосування наслідків нікчемності (недійсності) окремих умов кредитного договору, спір щодо виконання цих умов вирішений, а тому, через фактичне вирішення спору щодо наслідків такої нікчемності (недійсності) в рамках розгляду цивільної справи №487/2086/18, з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 лютого 2018 року №910/22319/16, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності спірного договору в цілому. Заперечував твердження позивача про неповідомлення позичальника до укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної і класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків. Зазначив, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину в цілому, не надано переконливих доказів, які саме права були порушені визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для нього настали. Також у відзиві зазначено про пропуск позивачем позовної давності. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що питання щодо перевірки п.1.2 та п.3.4 Договору на відповідність чинному законодавству (дійсності або нікчемності) не підлягають перевірці в цій справі відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки ці питання були предметом дослідження в іншій справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, який задоволений частково, та зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання абз .2-4 п. 1.12 та абз. 4 і 6 п. 3.4 Договору про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року нікчемними, зобов`язати перерахувати платежі по кредиту, у задоволенні якого відмовлено.
Також суд дійшов висновку про безпідставність посилання позивача на нікчемність пунктів 4.2.3, 4.2.4, 4.4.3 Договору з огляду на наступне.
Невід`ємною частиною Договору є розрахунок планових ануїтетних платежів, який містить детальний розпис усіх платежів, які підлягали сплаті щомісяця, включаючи платіж в цілому та його складові за весь період процентів кредитними коштами із зазначенням загальних сум сплати винагороди банку та процентів за користування кредитом, загальну вартість кредиту. Крім того, перед укладанням Договору 14 червня 2007 року позивачем підписано повідомлення про умови кредитування, що містить інформацію про додаткові витрати на укладання договору, запропоновані форми кредитування та інші відомості, передбачені правилами.
Таким чином, позивачу була надана достатня інформація для визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту та здійснення свідомого вибору, а тому твердження ОСОБА_1 про неповідомлення відповідачем позичальника до укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту,можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків, не відповідають дійсності.
Суд вважав, що підписавши договір про іпотечний кредит, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. При підписанні спірного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами.
Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору, позивач виплачував кредит та звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав лише після звернення Банком до нього з позовом про стягнення заборгованості.
Докази того, що позивач був введений Банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики, в матеріалах справи відсутні. Інших належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції ОСОБА_1 до суду надано не було.
Суд також вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог про застосування правових наслідків недійсності нікчемного кредитного договору шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору, оскільки зазначена вимога є похідною від попередньої вимоги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовився підтвердити обставини нікчемності договору про іпотечний кредит, не дивлячись на висновки Верховного Суду у справі №487/2086/17-ц про нікчемність положень пунктів 1.12 та 3.4 укладеного сторонами Договору в частині встановлення комісійних винагород, а також на те, що положення зазначених пунктів є істотними для позивача, тобто кредитний договір не був би вчинений без їх включення до нього. Суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 75). Зробивши висновок про те, що позивачеві була надана достатня інформація про умови кредитування, суд проігнорував, що така інформація не була надана позивачеві у письмовій формі до підписання Договору, що призвело до порушення конституційних прав позивача. Також суд не взяв до уваги, що про порушення своїх прав позивач дізнався отримавши 31 грудня 2016 року вимогу про дострокове повернення кредиту. Висновки суду про відсутність доказів у справі щодо введення позивача в оману суперечать встановленому у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі №487/2086/17-ц щодо нікчемності окремих умов Договору.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить скаргу залишити без задоволення.
Відзив мотивований тим, що вимоги ОСОБА_1 про нікчемність окремих положень кредитного договору № 59 від 21 червня 2007 року були предметом розгляду у справі № 487/2086/18, у який зроблений висновок, що встановлення нікчемності пункту 1.12 цього договору враховано при визначенні заборгованості позичальника за договором, але не тягне за собою недійсність інших його частин, що спростовує твердження позивача про істотність нікчемних умов договору. Крім того позивач без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання і звернувся з позовом за захистом своїх прав лише після звернення Банка з вимогою про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням процесуального закону.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 21 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (назву змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №59, за яким Банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 27000,00 доларів США на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 21 червня 2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач, посилаючись на порушення відповідачем вимог закону щодо повідомлення йому як споживачу банківських послуг до укладання договору у письмовій формі інформації про умови кредитування, зокрема, про різні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, розподіл валютних ризиків, вартість послуг тощо, що свідчить про нечесну підприємницьку практику Банка, а також на те, що пункти 1.12, 3.4, 4.2.3, 4.2.4, 4.4.3 порушують права позивача як споживача кредитних послуг, остаточно просив суд підтвердити обставини нікчемності Договору в цілому та застосувати наслідки його нікчемності шляхом двосторонньої реституції до усього, отриманого сторонами за Договором.
Згідно з п. 1.1 Договору про іпотечний кредит №59 (далі - Договір) Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 на умовах договору кошти в сумі 27000,00 доларів США, а останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 27000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,0 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с. 7-9).
19 листопада 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №59 до Договору про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року, за яким сторони домовились внести зміни до п. 1.1 Кредитного договору №59 від 21.06.2007 року та викласти його в наступній редакції: «1.1 Банк зобов`язується видати відповідачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 27000,00 доларів США, а відповідач зобов`язується прийняти належним чином використати та повернути кредит в сумі 27000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором». 2. Сторони домовились внести зміни до першого речення п. 1.5 Кредитного договору від 21 червня 2007 року та викласти в наступній редакції: «1.5 Позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі 340 дол. США шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 19 листопада 2008 року, на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у ВАТ «Ощадбанк». Всі інші умови договору про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року не передбачені даним додатковим договором залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання. Даний додатковий договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007року» (а.с.10).
Відповідно до положень статей частини першої статті 626, статті 627, частини 1 статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.
Згідно з пунктом 1.12 Договору за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку наступні комісійні винагороди за: надання кредиту в розмірі 1362,50 грн. Сплата здійснюється одразу після укладання цього Договору; супроводження кредиту в розмірі 0,05% від суми кредиту. Сплата здійснюється щомісячно, одночасно з погашенням основного боргу, відсотків за користування кредиту та інших платежів; зміну умов цього договору за ініціативою позичальника, зокрема за: зміну виду або предмету забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, зміну розміру плати за користування кредитом. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 70 грн. одночасно з укладанням додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін до умов кредитування; розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частин кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника. Сплата здійснюється: в розмірі 0,3% від дострокового погашення частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника у разі здійснення дострокового погашення в період з першого по третій рік включно користування кредитом, а саме: з 21 червня 2007 року по 20 червня 2010 року в розмірі 0,2% від достроково погашеної частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника у разі здійснення дострокового погашення в період четвертого та п`ятого років включно користування кредитом, а саме з 21 червня 2010 року по 20 червня 2012 року. Починаючи з 21 червня 2012 року комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника не стягується.
Відповідно до пункту 3.4 Договору незважаючи на інші положення цього Договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначений Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом понад 2 місяців; незгоди позичальника з пропозицією Банку про зміну процентної ставки за користування кредитом та/або не підписання ним відповідних додаткових угод згідно умов цього Договору; втрати предметом іпотеки ліквідності, позбавлення позичальника прав на отримання предмету іпотеки у власність або права власності на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, виникнення обставин, що унеможливлюють звернення стягнення на предмет іпотеки; неподання позичальником, на вимогу банку даних що стосуються його фінансового стану; в разі порушення позичальником умов іпотечного договору, в тому числі в разі несплати страхових платежів, порушення умов зберігання предмету іпотеки, що призвело до пошкодження, знищення та втрати його вартості, що обумовлено іпотечним договором.
Пунктом 4.2.3 Договору закріплено право Банку вимагати від позичальника укладення нових договорів забезпечення повернення кредиту у разі, якщо укладені договори не в повному обсязі відповідно до правил Банку забезпечують повернення отриманого позичальником кредиту згідно з умовами цього Договору або предмет іпотеки втратив ліквідність. Висновок Банку щодо необхідності укласти нові договори є безспірним і не підлягає оскарженню.
У випадку неналежного виконання зобов`язань за цим Договором позичальник надає згоду на розкриття банком інформації щодо діяльності та фінансового стану позичальника, яка стала відомою банку у процесі обслуговування позичальника та є банківської таємницею в обсязі, необхідному для захисту інтересів банку та стягнення заборгованості (п. 4.2.4 Договору).
Пункт 4.4.3 Договору передбачає право позичальника достроково погасити кредит або будь-яку його частину в порядку, передбаченому цим Договором.
12 квітня 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007 року у розмірі 24054,18 доларів США та 19895,64 грн., з яких: 23033,46 доларів США сума заборгованості за основним боргом; 550,54 доларів США сума заборгованості за відсотками; 470,18 доларів США сума заборгованості за комісіями; 19720,82 грн. сума пені; 174,82 грн. 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати 10016,28 грн. по сплаті судового збору (справа №487/2086/17). 
У справі №487/2086/17 17 травня 2017 року ОСОБА_1 також звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання абз. 2-4 п.1.12 та абз. 4 і 6 п.3.4 Договору про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року нікчемними, зобов`язати перерахувати платежі по кредиту, посилаючись на те, що при укладенні договору відповідачем були порушені його права як споживача банківських послуг.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року первісний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 23 584 доларів США та 3 133,42 грн, з яких: 23 033, 46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 550, 54 доларів США - проценти, 2 958, 60 грн - пеня та 174, 82 грн. - 3 % річних від простроченої суми заборгованості. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року змінено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит від 21 червня 2007 року №59 заборгованість за основним зобов`язанням станом на 04 квітня 2017 року в розмірі 22 605,97 доларів США, 2 950,6 грн. пені та 174,82 грн. - 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання. В іншій частині судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання нікчемними пунктів 1.12 кредитного договору (щодо комісії, винагороди за супроводження кредиту, за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту) та 3.4 змінено, викладено їх мотивувальну частину в цій частині в редакції цієї постанови. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року в частині вирішення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит та зустрічних позовних вимог про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення; стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит № 59 від 21 червня 2007 року станом на 04 квітня 2017 року заборгованість у складі 22 510,69 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням; 69,10 доларів США заборгованість за відсотками; 7 760.90 грн. пеня та 4 668.24 грн. - три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання; вирішено питання розподілу судових витрат; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом відмовити; в іншій частині судове рішення залишено без змін.
Ухвалою Верховного суду від 07 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання частково нікчемним договору про іпотечний кредит та зобов`язання перерахувати платежі за кредитом, вважати неподаною та повернути заявнику.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Як визначено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Згідно із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
 Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (далі – Постанова у справі № 916/3156/17) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70).
При цьому за частиною другою статті 5 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. 
Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
У пунктах 74-75 постанови у справі № 916/3156/17 Велика Палата також зробила висновок про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. 
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Така позиція також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).
Тому вимоги про визнання правочину нікчемним, встановлення нікчемності правочину, встановлення обставин нікчемності правочину, про що після уточнення позовних вимог просив у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , не є належними способами захисту його прав, оскільки не можуть становити окрему позовну вимоги, а можуть входити до предмету доказування за наявності між сторонами спору щодо правових наслідків недійсного правочину, а тому задоволенню не підлягають. 
Суд першої інстанції з урахуванням положень частини 4 статті 82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, дійшов обґрунтованого висновку, що питання нікчемності пунктів 1.12 та 3.4 Договору не підлягає встановленню у справі, яка переглядається, оскільки ці обставини встановлювались судами у справі №487/2086/17. При цьому суд касаційної інстанції при перегляді справи зробив висновок, що пункт 1.12 кредитного договору у частині встановлення комісійних винагород, щомісячної винагороди за супроводження кредиту (0,05 % від суми кредиту), а також за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту є нікчемним, оскільки суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»  (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) та статті 228 ЦК України. Щодо пункту 3.4, то суди першої та апеляційної інстанції не встановили, що його умови є несправедливими відповідно до частиною 3 статті 18 вказаного закону або свідчать про нечесну підприємницької діяльності, в тому числі діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною за частиною 1 статті 19 того ж закону. 
З цих же підстав не підлягають встановленню обставини щодо дотримання відповідачем при укладанні договору вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, тому що при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_1 у справі №487/2086/17 суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позичальник отримав всію необхідну інформацію щодо умов кредитування (графік погашення кредиту, структура платежів, умови відповідальності тощо), яка була необхідна останньому для здійснення свідомого вибору. 
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання нікчемними на підставі статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 228 ЦК України положень пунктів 4.2.3, 4.24 та 4.4.3 укладеного сторонами Договору.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка була чинною на момент укладання оспорюваного договору) правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Частиною 1 вказаної статті визначено, що будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною є нечесною підприємницькою практикою.
Частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
В силу частин 1, 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Не свідчать про нечесну підприємницьку діяльність відповідача зміст пункту 4.2.3. кредитного договору про право Банку вимагати укладання нових договорів забезпечення повернення кредиту, пункту 4.4.3, яким встановлені підстави та умови дострокового повернення кредиту, оскільки сторони договору узгодили вказані положення, які не є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства та відсутні докази, що ці умови вплинули на свідомий вибір позивача при укладанні договору. 
Стосовно змісту п. 4.2.4 договору про надання Банку права на розкриття інформації щодо діяльності та фінансового стану позичальника.
ОСОБА_1 , підписавши такий зміст договору, фактично, надав письмову згоду на розкриття вказаної інформації, що відповідає положенням статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому не може свідчити про порушення його прав. Тим більше, що ці права банка обмежені лише випадками захисту інтересів Банку та стягнення заборгованості.
Не встановлено судом у зв`язку із відсутністю відповідних доказів і підстав для визнання зазначених пунктів Договору такими, що порушують публічний порядок. 
Суд першої інстанції вірно не вбачав підстав для встановлення обставин нікчемності кредитного договору в цілому.
Так, в силу загального правила, визначеного у статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частиною 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка була чинною на момент укладання оспорюваного договору) передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 
Між тим, у результаті розгляду справи судом, незважаючи на встановлення нікчемності пункту 1.12 Договору, не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позичальник ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови, а також, що правочин був би вчинений без включення в нього положень, визначених у пункті 1.12, і не є доведеним, що ці положення зумовили зміну інших положень договору. Тобто відсутні підстави для встановлення обставин нікчемності Договору в цілому.
       Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні.
       При вирішенні первісного позову та зустрічного позову щодо здійснення перерахунку заборгованості у справі № 487/2086/17 (постанова Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2021 року), суд, визначаючи розмір заборгованості ОСОБА_1 за Договором, виходив з уточненого розрахунку заборгованості, який здійснений Банком з урахуванням того, що позичальником вносилися платежі на виконання нікчемних умов кредитного договору - на погашення комісій за послуги, що супроводжують кредит, встановлених пунктом 1.12 зазначеного договору, тобто остаточно стягнутий розмір заборгованості за кредитним договором був відкоригований апеляційним судом.
За такого суд у справі № 487/2086/17 фактично застосував наслідки нікчемності окремих умов Договору щодо нарахування комісії, вирішивши таким чином спір. 
У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.
Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 р. у справі № 61-1536св17.
Таким чином, ОСОБА_1 скористався своїм правом на застосування наслідків нікчемності окремих умов Договору, спір щодо виконання цих умов договору вирішений, а тому відсутні підстави визнання цих умов нікчемними за даним позовом через фактичне вирішення спору щодо наслідків такої нікчемності.
Враховуючи, що суд першої інстанції, оцінивши належним чином, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України наявні у справі докази, повно та всебічно встановив обставини справи вірно визначився із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив обґрунтоване рішення з дотриманням вимог процесуального закону, колегія суддів в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і відхиляються апеляційним судом.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд, вирішуючи справу, яка переглядається, помилково не встановив нікчемність Договору в цілому, незважаючи на істотність пунктів 1.12 та 3.4 є хибними, оскільки, як зазначено в мотивувальній частині цієї постанови, для встановлення нікчемності (недійсності) оспорюваного договору в цілому відсутні передбачені статтею 217 ЦК України, частиною 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підстави. 
Доводи позивача про те, що необхідна для укладання інформація для свідомого вибору не була надана йому банком у письмовому вигляді, суперечать встановленому судам у справі № 487/2086/17.
Також є помилковими аргументи про те, що судом не враховані висновки касаційної інстанції у справі № 487/2086/17, оскільки суд при вирішенні справи, яка переглядається, виходив з обставин, встановлених у вказаній справі. 
Щодо посилань на введення відповідачем позичальника ОСОБА_1 в оману при укладанні договору, то докази такого у справі відсутні, що встановлено судом першої інстанції і не спростовано позивачем. 
Посилання в апеляційній скарзі на різноманітні рішення Конституційного Суду України мають загальний декларативний характер та не обґрунтовані обставинами, які встановлені у справі, що розглядається. 
З урахуванням наслідків розгляду справи та положень статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.І. Темнікова 

Л.М. Царюк 

________________________________________
Повний текст постанови складений 10 листопада 2021 року