П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р. Категорія 11.5	м.Одеса	Справа № 653/2447/21	
Головуючий в 1 інстанції: Делалова О.М.
час і місце ухвалення: 13:54:34, 
м. Генічеськ, Херсонська область

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 
                     
розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною бездіяльність посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з адміністративним позовом в якому просив усунути порушення та визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо примусового виконання постанови Генічеського районного суду Херсонської області від 30.05.2012 р. по справі № 2107/1638/2012 і зобов`язати виконати зазначену постанову, мотивуючи його тим, що у 2006 році Генічеським районним судом Херсонської області була розглянута цивільна справа № 2-а-127/2006 р. за позовом ОСОБА_1 до ДВС у Генічеському районі про визнання незаконною бездіяльність посадових осіб та зобов`язання вчинити певні дії. 24.07.2006 р. за результатами розгляду справи винесено постанову, якою позов ОСОБА_1 до ДВС у Генічеському районі було задоволено. Визнано бездіяльність державного виконавця ДВС у Генічеському районі Скворцова Ю.С. незаконною. Зобов`язано державного виконавця ДВС у Генічеському районі Скворцова Ю.С. виконати рішення суду від 06.05.2004 р. та рішення виконкому Генічеської міської ради № 230 від 21.07.2005 р. про знесення частини самовільно збудованої будівлі на земельній ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 08.02.2007 р. та Генічеським районним судом Херсонської області видано виконавчий лист від 04.04.2007 р. за № 2а-127/06. 16.10.2009 р. підрозділом примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Херсонській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 07.12.2009 р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Зазначена постанова була оскаржена. Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 30.05.2012 р. по справі №2107/1638/2012 позов ОСОБА_1 до ВДВС ГУЮ у Херсонській області, державного виконавця Корнієнко С.О. про визнання незаконними дій задоволено. Дії державного виконавця Корнієнко С.О. по закінченню виконавчого провадження визнано незаконними. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2013 р. постанова Генічеського районного суду Херсонської області від 30.05.2012 р. змінено, викладено четвертий абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язано ВДВС ГУЮ в Херсонській області виконати Постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 24.07.2006 р.». По зазначеній справі Генічеським районним судом Херсонської області був виданий виконавчий лист від 19.11.2013 р. за №2107/1638/2012 р. Виконавчий лист був направлений для виконання. 16.01.2014 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Каращук К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Не здійснивши жодної виконавчої дії державним виконавцем 06.10.2014 р. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, яка була оскаржена. Судами першої та апеляційної інстанції в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Вищого адміністративного суду України від 09.03.2016р. позов ОСОБА_1 було задоволено частково та скасовано постанову державного виконавця Каращук К.Л. про закінчення виконавчого провадження. Згодом 17.05.2016 р. державним виконавцем Рубель І.В. було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення провадження примусові заходи щодо виконання постанови проведені не були та 22.12.2020 р. знов була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, яка була оскаржена та рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 09.04.2021 р. позов ОСОБА_1 було задоволено та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження. Рішення набрало законної сили. Станом на подання позову рішення суду так і залишається невиконаним. Більш того, на час подачі позову виконавче провадження навіть не відновлено.
          Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2021 року у позові відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не надав належної оцінки строку розгляду звернень позивача, а також не надав оцінку діям суб`єкта владних повноважень щодо добросовісності виконання вимог чинного законодавства.
Учасники справи сповіщались належним чином про час, дату та місце проведення судового засідання, однак своїм правом на участь в розгляді апеляційної скарги не скористались та у судове засідання не з`явилися, тому судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження згідно ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2006 року Генічеським районним судом Херсонської області було розглянуто справу № 2-а-127/2006 р. за позовом ОСОБА_1 до ДВС у Генічеському районі про визнання незаконною бездіяльність посадових осіб та зобов`язання вчинити певні дії, за результатами розгляду справи винесено постанову якою позов ОСОБА_1 до ДВС у Генічеському районі було задоволено. Визнано бездіяльність державного виконавця ДВС у Генічеському районі Скворцова Ю.С. незаконною та зобов`язано державного виконавця ДВС у Генічеському районі Скворцова Ю.С. виконати рішення суду від 06 травня 2004 року та рішення виконкому Генічеської міської ради №230 від 21 липня 2005 року про знесення частини самовільно збудованої будівлі на земельній ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .
Рішення суду набрало законної сили 08 лютого 2007 року та Генічеським районним судом Херсонської області видано виконавчий лист від 04 квітня 2007 року за №2-а-127/06.
Даний виконавчий лист було пред`явлено до виконання та 16 жовтня 2009 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Херсонській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
07 грудня 2009 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Херсонській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки на адресу підрозділу надійшов лист від начальника відділу державної виконавчої служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області, яким повідомлено, що згідно наказу Міністерства юстиції України №21/5 від 25.01.2007 року було ліквідовано Державну виконавчу службу у Генічеському районі.
Не погоджуючись з даною постановою державного виконавця та діями  - ОСОБА_1 було подано позов до суду. Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2012 року по справі №2107/1638/2012 позов ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Херсонській області, державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Корнієнко С.О. про визнання незаконними дій - задоволено. Дії державного виконавця по закінченню виконавчого провадження визнано незаконними та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 07 грудня 2009 року. Також, зобов`язано підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Херсонській області виконати рішення суду від 24 липня 2006 року.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року по справі №2107/1638/2012 постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2012 року змінено, викладено четвертий абзац її резолютивної частини у наступній редакції : «Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Херсонській області виконати постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 24 липня 2006 року».
Рішення суду набрало законної сили 17 вересня 2013 року та Генічеським районним судом Херсонської області видано виконавчий лист від 19 листопада 2013 року за №2107/1638/2012 р.
06 грудня 2013 року на адресу Державної виконавчої служби України було направлено виконавчий лист для виконання.
16 січня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. відкрито виконавче провадження та надано боржнику семиденний строк з дня отримання зазначеної постанови самостійно виконати рішення суду. В процесі виконання також були направлені вимоги про зобов`язання ВДВС ГУЮ в Херсонській області виконати рішення суду, а також накладені штрафи на винних осіб.
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 06 жовтня 2014 року державним виконавцем, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду закінчено.
Вважаючи, що дії державного виконавця є неправомірними та такими, що порушують його права та свободи, а постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково. Постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. від 06 жовтня 2014 року про закінчення виконавчого провадження.
На підставі вищевказаної постанови, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. 17 травня 2016 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, щодо виконання виконавчого листа № 2107/1638/2012 від 19 листопада 2013 року.
Надалі, виконавцем проводилися виконавчі дії щодо виконання рішення суду, направлялися вимоги щодо негайного виконання вимог виконавчого листа № 2107/1638/2012 виданого 19 листопада 2013 року.
22 грудня 2020 року головним державним виконавцем Рубель І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 41487214, щодо виконання виконавчого листа № 2107/1638/2012 виданого 19 листопада 2013 року Генічеським районним судом Херсонської області. В обґрунтуванні постанови державний виконавець зазначає, що виконавчий документ, виданий на підставі постанови Генічеського районного суду Херсонської області від 24 липня 2006 року, на виконанні в органі державної виконавчої служби не перебуває, оскільки за виконавчим провадженням прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 червня 2014 року. Згідно наданої інформації боржником постанова про закінчення виконавчого провадження від 10 червня 2014 року є чинною та не оскаржувалась в порядку визначеному ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження». Стягувачем також не надано інформації про оскарження постанови від 10 червня 2014 року.
Не погодившись із постановою про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2020 р., ОСОБА_1 подав до суду позов до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконними дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Рубель Інни Вікторівни щодо закінчення виконавчого провадження. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 09.04.2021 р., яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 був задоволений, скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Рубель Інни Вікторівни про закінчення виконавчого провадження ВП № 41487214 від 22 грудня 2020 року. У зв`язку із набранням зазначеним рішенням суду законної сили, 17.08.2021р. відповідачем була винесена постанова про відновлення виконавчого провадження. 20.09.2021 р. в порядку виконання була винесена вимога на адресу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо виконання вимог виконавчого листа, а також у разі не виконання повідомити прізвища осіб, винних у невиконанні рішення. Строк наданий 10 днів з моменту отримання вимоги. Судове рішення в примусовому порядку до цього часу не виконано.
          Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначив, що є проявом саме протиправної бездіяльності, тобто які фактичні обставини свідчать проте, що невиконання вищевказаного судового рішення є результатом невжиття державним виконавцем заходів та/чи ухвалення рішень (і яких), які він у межах своїх повноважень був зобов`язаний вжити/ухвалити, але не зробив цього, і що об`єктивно йому завадило, не зазначив, у чому проявляється бездіяльність відповідача, обмежившись лише цитуванням положень Закону № 606-XIV та загальних вимог з питання виконання рішень суду.
П`ятий апеляційний адміністративний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
За правилами    ст. 9 КАС України    суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього    Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Як вибачається з матеріалів справи, предметом позову по вказаній справі є протиправність дій відповідача, вчинених під час виконання рішення по справі № 2107/1638/2012, яке набрало законної сили та зобов`язання вчинити певні дії на виконання вказаного рішення суду. 
Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом і спір фактично стосується належного виконання судового рішення.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Частинами 2, 4 ст.13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містить КАС України, зокрема, нормами ст.370 КАС України    передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У справі “Горнсбі проти Греції” від 19.03.1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина “судового розгляду”. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.
Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України").
Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно зі    ст.1 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього    Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, вирішення спору в судовому порядку завершується винесенням судового рішення у справі, яке після набрання ним законної сили є обов`язковим для учасників справи та в подальшому має бути виконано стороною у справі самостійно, або у примусовому порядку, визначеному нормами Закону України “Про виконавче провадження”.
Колегія суддів зазначає, що визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду врегульовано ст.383 КАС України.
Так, відповідно до ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Враховуючи, що спірні відносини є пов`язаними (похідними) з неналежним виконанням рішення від 10 вересня 2013 року по справі №2107/1638/2012 і не є самостійними позовними вимогами, тобто безпосередньо пов`язані з предметом і підставою позову за якими постановлене судове рішення по суті позовних вимог між тими ж сторонами існують правові підстави для закриття провадження у справі відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.
В іншому випадку, розгляд питань, пов`язаних із виконанням цього рішення некомпетентними (в розумінні частини 1 статі 383 КАС України) судами шляхом розгляду нових позовних вимог (сукупність проваджень) призведе до штучного створення перешкод щодо належного судового контролю за виконанням попереднього рішення суду з аналогічного предмету та підстави позову, які були первинними для виникнення даних спірних правовідносин (в даному випадку постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року), та фактично створює можливість перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду і ухвалення нового рішення у справі, що є порушенням конституційного принципу щодо обов`язковості судового рішення (частина 5 статті 124 Конституції України), принципу юридичної визначеності та поваги до остаточного рішення суду (Res judicata у світлі прецедентних рішень Європейського суду з прав людини).
Колегія суддів також приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, зроблені у справі Зубац проти Хорватії (ZUBAC v. CROATIA) від 05 квітня 2018 року (заява № 40160/12), за якими формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно до частини 1    статті 319 КАС України    судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно    статтями    238,    240    цього    Кодексу.

Суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт 4 частина 1 стаття 238 КАС України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи помилково застосовані норми процесуального права, а тому, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 315 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про закриття провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238,    308,    309,    315,    321,    322,    325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2021 року по справі № 653/2447/21, - скасувати.
Прийняти постанову, якою провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , -    закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

        суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
        судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.