ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/11461/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 листопада 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при  секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення з 17.07.2018 по день звернення та з відповідним перерахунком у подальшому, у розмірі, визначеному відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 17.07.201 по день винесення рішення судом з виплатою таких доплат у подальшому щомісячно (без обмеження кінцевим терміном) підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), провівши відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 01.03.2016 щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка віднесена до категорії 1;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 01.03.2016 як особі, що віднесена до категорії 1, щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» без обмеження кінцевим терміном.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» остання, як непрацюючий пенсіонер, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, повинна отримувати щомісячну доплату до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, що також підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними за наслідками розгляду зразкової справи №240/4937/18. Відтак, на переконання позивача, відмова відповідача у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії, що викладена у листі від 02.10.2020, є протиправною.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, за період з 17.07.2018, підвищення до пенсії, у розмірі, визначеному   статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»   у розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 17.07.2018, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території гарантованого добровільного відселення (категорія 3), підвищення до пенсії в розмірі, визначеному   статтею 39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох мінімальних заробітних плат, з урахуванням вже виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що визначена статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплата встановлюється у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, в даному випадку постановою КМУ від 23.11.2011 №1210.
Крім того, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого остання зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до статті 308 КАС України рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апелянта, в частині задоволених позовних вимог.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, є непрацюючим пенсіонером та проживає на території зони гарантованого добровільного відселення.
01.09.2020 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою, в якій просила, зокрема, провести із 17 липня 2018 року нарахування та виплату їй підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік) без обмеження кінцевим терміном.
Листом №8128-11992/З-02/8-1000/20 від 02.10.2020 пенсійний орган зазначив, що визначення порядку та розмірів виплат, передбачених, зокрема, статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» делеговано Кабінету Міністрів України та норми і положення вказаної статті Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210. Редакція статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка визнана неконституційною Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 не змінювалась, а тому підстави для нарахування та виплати доплати до пенсії відповідно до статті 39 вказаного Закону відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги є частково обґрунтованими, а строкові обмеження для звернення до суду з даним позовом законом не встановлено.
Дослідивши матеріали справи, колегія судів зазначає, що доводи апелянта про порушення позивачем вимог  статті 122 КАС України знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для    визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений  законом  строк звернення до суду. В той же час,    триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Звертаючись до фактів цієї справи, судом встановлено, що адміністративний позов ОСОБА_1 спрямований, зокрема, на захист права щодо отримання доплати до пенсії відповідно до статті  39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату зазначеної виплати за період з 17 липня 2018 року.
Водночас, адміністративний позов поданий до суду лише у листопаді 2020 року, тобто більше ніж через два роки після отримання пенсії у липні 2018 року.
При цьому, зверненню до суду з цим позовом передувала заява позивача до відповідача з вимогою здійснити перерахунок і виплату відповідної виплати, у задоволенні якої було відмовлено листом від 02 жовтня 2020 року.
Питання, пов`язані з визначенням моменту, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання соціальних виплат у належному, на його думку, розмірі, а також щодо впливу звернень до органів Пенсійного фонду України на обчислення строку звернення до суду, були предметом дослідження Верховним Судом.
Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19  відступив від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого    статтею 122 КАС України    у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
У вищевказаній постанові Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду наголосила на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Враховуючи вищевикладену правову позицію Верховного Суду колегія суддів вважає, що про порушення свого права позивач знала (повинна була знати) ще у липні 2018 році.
При цьому, позивач не наводить об`єктивних непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом встановленого законом строку.
Отримання позивачем листа відповідача від 02 жовтня 2020 року у відповідь на її заяву від 01 вересня 2020 року в даному випадку не змінює    момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почала вчиняти більше ніж через 2 роки після отримання пенсії у липні 2018 року.
Посилання позивача на положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-ІV) є безпідставним, оскільки за змістом наведеної норми строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема, статті 46 Закону №1058-ІV  (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу».
Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду, а наведені нею причини такого пропуску (непоширення строкового обмеження на даний спір) спростовані вищевикладеними висновками суду.
Враховуючи вищезазначене, а також те, що з даним позовом позивач звернулася 07 листопада 2020 року, колегія суддів вважає, що позовні вимоги за період з 17 липня 2018 року по 06 травня 2020 року включно заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення, а тому підлягають залишенню без розгляду.
З приводу позовних вимог за період з 07 травня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 16 Конституції України  передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ)  визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Стаття 39 Закону № 796-ХІІ  у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так:
« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
28 грудня 2014 року прийнято  Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до  Закону № 796-ХІІ  шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято  Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і який включив до  Закону № 796-ХІІ  статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування  Законом № 76-VIII  пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених  статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи  статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,  Закон № 76-VIII  у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої  статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей  53  і  60 Закону № 796-ХІІ  у редакціях, чинних до внесення змін  Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування  статті 39 Закону № 796-ХІІ  вказане Рішення не містить.
Так, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція  статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції  Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням  статті 39 Законом № 987-VIII.
Стаття 39 у редакції  Закону № 987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
В свою чергу, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта -статті 39 Закону № 796-ХІІ  до внесення змін  Законом № 76-VIII  спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року  статті 39 Закону № 796-ХІІ  у редакції  Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті  3,  8 Конституції України  та  стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії  Конституції України, її верховенство як  Основного Закону  держави на всій території України.
Отже, з моменту  ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі  статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Вирішуючи питання про розмір підвищення, колегія суддів зазначає, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам  закону  слід застосовувати норми  закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
З моменту ухвалення  Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ  визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним).
Тобто із 17 липня 2018 року відновлено дію  статті 39 Закону № 796-ХІІ  у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року в частині, яка не змінена  Законом № 987-VIII.
Тому  стаття 39 вказаного Закону № 796-ХІІ  із 17 липня 2018 року має такий зміст:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення
Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: -у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
-у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
-у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».
В іншій частині  стаття 39 Закону № 796-ХІІ  діє у редакції  Закону № 987-VIII від 04 лютого 2016 року.
Статтею 67 Закону № 796-ХІІ  установлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.
Водночас, надання  Законом № 79-VІІІ  Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, не надає йому права їх зменшувати або скасовувати, тобто не надає йому права приймати підзаконні акти, які будуть суперечити  Закону № 796-ХІІ, оскільки у самому  Законі  встановлені розміри підвищення пенсії, а не зазначено, що такий розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  та  статті 39 Закону № 796-ХІІ  із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено  статтею 39 Закону № 796-ХІІ.
Отже, вимоги позивача з 07 травня 2020 року підлягають задоволенню в повному обсязі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18.
За такого правового регулювання та обставин справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог за період з 17 липня 2018 року по 06 травня 2020 року та позов у цій частині підлягає залишенню без розгляду. В іншій частині рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 17 липня 2018 року по 06 травня 2020 року та прийняти в цій частині нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 17 липня 2018 року по 06 травня 2020 року залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.П.Мельничук

Суддя                                        О.М.Оксененко