Справа № 308/11891/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        25 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,
за участю секретарки судового засідання Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року, ухвалене суддею Данком В.Й., повний текст рішення складено 13.01.2020,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк, позивач) в особі представника Кіріченко В.М. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 24.05.2008, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій анкеті-заяві. Також указаною заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були надані йому в письмовій формі.
Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками згідно з умовами договору. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах установленого кредитного ліміту. 
Однак ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 17.09.2019 у нього виникла заборгованість у розмірі 24 829,00 грн, з яких: 8 902,95 грн заборгованість за тілом кредиту, 3 907,78 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10 497,84 грн – нарахована пеня на прострочене зобов`язання, 100,00 грн – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 250 грн – штраф (фіксована частина) та 1 170,43 грн – штраф (процентна складова).
Посилаючись на те, що відповідач зазначену заборгованість не погасив, а тому банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 24 829,00 грн, а також 1 921,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість тіла кредиту за кредитним договором б/н від 24.05.2008 у розмірі 2 000 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.
Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1 921,00 грн судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Крилова О.Л. просила скасувати зазначене рішення суду в частині зменшення заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, а також в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за пенею та штрафами і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги банку. В іншій частині рішення просила залишити без змін, а також вирішити питання про розподіл понесених судових витрат.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено норми матеріального і процесуального права, оскільки матеріалами справи встановлено, що між сторонами було укладено договір приєднання, відповідно до якого відповідач підписав анкету-заяву від 20.06.2008, в якій підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які розміщені на сайті банку, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 13 000 грн, користувався цими грошовими коштами, що стверджує випискою з банківського рахунку, а тому йому були добре відомі та зрозумілі умови договору, які він не заперечував. 
Судом не враховано, що відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка -3% на місяць, розмір щомісячного платежу – 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним, нарахування пені та розмір штрафів за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, а також розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо. Отже сторонами було погоджено всі істотні умови договору. Крім того розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви у повній мірі відображає рух коштів за карткою. Дії відповідача щодо користування кредитними коштами та погашенню заборгованості свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідач ОСОБА_1 не скористався. 
У судовому засіданні представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.
Відповідач ОСОБА_1 повторно у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 000,00 гривень не оскаржується, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.
Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по кредиту, простроченому кредиту, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладення між сторонами кредитного договору, а також законних підстав для стягнення з відповідача цієї кредитної заборгованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки такого суд дійшов із додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг із Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву від 20.06.2008 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, де вказано лише його анкетні й особисті дані та відсутніми при цьому є у ній відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо /а.с.12/.
Також ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 20.06.2008, в якій визначено тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка -3% на місяць, розмір щомісячного платежу – 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним, нарахування пені та розмір штрафів за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів /а.с.13/.
У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі анкети-заяви від 24.05.2008, яка ОСОБА_1 підписана 20.06.2008, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачем ОСОБА_1 загальні умови із витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» й Умови і Правила надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості за договором б/н від 24.05.2008.
Зважаючи на це, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник – АТ «ПРИВТАБАНК) в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.06.2008) до моменту звернення до суду з указаним позовом (жовтень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами (в тому числі за рахунок кредитних коштів), пені та штрафів надані банком витяги з Тарифів, Умов і Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, внаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.
Підписана відповідачем анкета-заява від 20.06.2008 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 20.06.2008, на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом.
Згідно із розрахунком заборгованості за договором б/н від 24.05.2008 станом на 17.09.2019 у відповідача рахується заборгованість у розмірі 24 829,00 грн, з яких: 8 902,95 грн заборгованість за тілом кредиту, 3 907,78 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10 497,84 грн – нарахована пеня на прострочене зобов`язання, 100,00 грн – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 250 грн – штраф (фіксована частина) та 1 170,43 грн – штраф (процентна складова).
Однак, як слідує з наданого банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 25.05.2008, то позичальником погашено заборгованість за тілом кредиту в розмірі 40 418,15 грн, а також за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 832,21 гривень.
Стосовно заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 902,95 грн та за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 907,78 грн, що разом становить суму 12 810,73 грн, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 , то матеріали справи не містять доказів, що банком позичальнику надавалися ці кошти. Довідка банку про збільшення кредитного ліміту ОСОБА_1 09.08.2018 до 13 000 грн також не стверджує факт отримання відповідачем цих коштів. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 24.05.2008 слідує, що тіло кредиту фактично було збільшено у зв`язку з погашенням банком відсотків за рахунок кредиту, що зокрема не передбачено підписаними позичальником анкетою-заявою від 20.06.2008 та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 20.06.2008, на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору.
Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а відтак на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених цим Кодексом.
Приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на наведене, вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 6 902,95 грн заборгованості за тілом кредиту, 3 907,78 грн – заборгованості за простроченим тілом кредиту, 10 497,84 грн – нарахованої пені на прострочене зобов`язання, 100,00 грн – нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 250 грн – штраф (фіксована частина) та 1 170,43 грн – штраф (процентна складова) - пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими та доведеними. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої має суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справи «Серявин проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04). Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка 

Судді