ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8970/21 Справа № 204/2534/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання свідоцтва про право на спадкування за законом недійсним, -

в с т а н о в и л а:
       
       У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду, з уточненим 30 вересня 2019 року, позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — Третя дніпровська державна нотаріальна контора (далі - Третя ДДНК), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання свідоцтва про право на спадкування за законом недійсним, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після її смерті відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 не склала заповіту, до першої черги спадкоємців відносяться вона, донька померлої, та син померлої, відповідач ОСОБА_3 .
       Вказувала, що вона весь час проживала разом з батьком та матір`ю, вела спільне господарство та побут, постійно доглядала за ними, піклувалася та надавала усіляку допомогу, між ними були тісні родинні відносини. Вона займалася лікуванням матері та батька, доглядала за ними, коли ті хворіли та знаходилися в лікарні. Також вона займалася похованням і матері і батька. Внаслідок своєї правової не обізнаності та в зв`язку з тим, що отримала не вірну консультацію стосовно спадщини, вважала, що вона її фактично прийняла, оскільки проживала разом зі своєю матір`ю на час відкриття спадщини. 12 листопада 2018 року вона звернулася до Третьої ДДНК з відповідною заявою про прийняття спадщини та надала всі необхідні документи, однак постановою від 16 листопада 2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 у зв`язку із тим, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини. 
       Зазначала, що оскільки спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є вона та її брат, то вони мають право на спадщину, що відкрилась після смерті матері на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в рівних долях, тобто кожному з них по 1/4 частин спадкової квартири. Заява відповідача про прийняття спадщини від 26 грудня 2017 року містить відомості щодо відсутності інших спадкоємців, передбачених законом, також в матеріалах спадкової справи міститься витяг з газети «besplatka.ua», з текстом оголошення наступного змісту - мовою оригіналу «В связи с ухудшением здоровья, прошу помочь в поиске наследника ( ОСОБА_5 ) - НОМЕР_1 ». Однак, ОСОБА_3 достовірно було відомо, що його рідна сестра є також спадкоємцем першої черги та такою, що прийняла спадщину після померлої матері, оскільки, хоча і не була зареєстрована за одною адресою з померлою, однак фактично мешкала з нею разом та піклувалася про матір і вела сумісне господарство.
       Посилаючись на те, що відповідач надав до Третьої ДДНК недостовірні відомості, навмисно ввів державного нотаріуса в оману, з метою отримати одноособово спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яке належало його матері ОСОБА_4 , та позбавити позивача права на отримання спадщини, з врахуванням того, що він має право лише на 1/4 частину спадкового майна, просила суд ухвалити рішення, яким  визнати свідоцтво про право на спадкування за законом від 19 червня 2018 року, видане державним нотаріусом Третьої ДДНК Крупською Л.В. та який посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №4-618, недійсним; надати їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , три місяці. 
       Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості правонаступника відповідача - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення її позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що вона проживала разом з матір`ю на час її смерті, а тому вважала що прийняла спадщину. Брат ввів нотаріуса в оману та безпідставно отримав свідоцтво про право на спадщину. 
       Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що всі доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа - Третя ДДНК, про встановлення факту, що має юридичне значення (факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини), визнання права на майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Третя ДДНК, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем і визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири встановлено наступне.
        ОСОБА_7 , 1935 року народження, та ОСОБА_4 , 1932 року народження, з 03 січня 1959 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданим Жовтневим р/б РАЦС м.Дніпропетровська 03 січня 1959 року, актовий запис №9.
       На підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 1994 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» на підставі розпорядження (наказу) №2771 від 01 березня 1994 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
       З відповіді комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №56 від 03 січня 2018 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_7 1/2 частина, за ОСОБА_8 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності від 01 березня 1994 року, виданого Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод, згідно розпорядження №2771, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №82п за реєстровим №64.
       Дошлюбне прізвище позивача за первісним позовом ОСОБА_1 « ОСОБА_9 », яке вона змінила на « ОСОБА_10 » у зв`язку з укладенням 26 квітня 1980 року шлюбу з ОСОБА_11 , актовий запис №380, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00020424241 від 22 червня 2018 року.
       Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим повторно 30 серпня 2011 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №388.
       Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Будинком щастя Ленінського району м.Дніпропетровська 11 березня 1965 року, актовий запис 684.
       Отже, сторони по справі є рідними братом та сестрою.
        ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 11 серпня 2010 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №5640.
       Судом встановлено та визнавалося сторонами, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тобто станом на 07 серпня 2010 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постійно проживали разом у будинку АДРЕСА_3 . При цьому, ОСОБА_7 був зареєстрованим у АДРЕСА_3 (зареєстрований з 26 листопада 1999 року, знятий з реєстрації 30 жовтня 2012 року), що підтверджується довідкою №9880 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 червня 2018 року, виданою відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, а ОСОБА_8 з 28 березня 1967 року до дня смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована в АДРЕСА_4 , що підтверджується: відповідями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-192 від 09 січня 2018 року та №14/5-2299 від 29 березня 2018 року, а також довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-191 від 09 січня 2018 року. Наведені обставини визнавалися обома сторонами, а тому доказуванню не підлягають.
       Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована в АДРЕСА_5 , що підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУМВС УДМС України в Дніпропетровській області та визнавалося сторонами по справи (т.1 а.с.135-141).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року залишено без змін (т.1 а.с.142-144).
       Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що було зроблено відповідний актовий запис №5496 08 серпня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 08 серпня 2011 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1 а.с.5).
       Після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належне їй майно.
       При цьому, судом вище встановлено, що позивачка є рідною дочкою покійної ОСОБА_4 
       14 листопада 2018 року позивач звернулася до Третьої ДДНК з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Проте, 16 листопада 2018 року державним нотаріусом Третьої ДДНК Крупською Л.В. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки з моменту відкриття спадщини минув шестимісячний строк, визначений ст.1272 ЦК України, для прийняття спадщини і рекомендовано їй звернутися до суду (т.1 а.с.74).
       Зі спадкової справи №732/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4 .Є вбачається, що 26 грудня 2017 року до Третьої ДДНК з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся ОСОБА_3 .
       Також з матеріалів даної спадкової справи вбачається, що в газеті «Вesplatka» було подано оголошення наступного тексту: «В связи с ухудшением здоровья, прошу помочь в поиске наследника ( ОСОБА_5 ). (067)763-55-23.
       19 червня 2018 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 після смерті померлої ОСОБА_4 , яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
       Дані обставини підтвердила в судовому засіданні державний нотаріус Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупська Л.В., яку було допитано в якості свідка.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для надання додаткового строку для прийняття спадщини та для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, з врахуванням доказів наданих позивачем, не встановлено. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України).
       За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
       У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу.
       Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
       Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
       Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
       Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
       За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
       У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
       Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 26 вересня 2012 року №6-85цс12, від 04 листопада 2015 року №6-1486цс15.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для надання додаткового строку для прийняття спадщини, та звертає увагу на те, що посилання позивача на те, що вона проживала разом з матір`ю та вважала, що прийняття спадщину після її смерті не приймаються до уваги. 
       З матеріалів справи вбачається, що позивач та померла ОСОБА_8 були зареєстровані за різними адресами. Доказів фактичного проживання разом із спадкодавцем не надано. Жодних доказів того, що строк на прийняття спадщини позивач пропустила з поважних підстав суду не надано. Посилання на те, що у 2011 році вона проконсультувалась з адвокатом та була впевнена, що прийняла спадщину, не є поважною причиною для надання додаткового строку для прийняття спадщини. 
       Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
       Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
       За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 чинній на час відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
       Тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
       Зазначене викладене в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18).
       Матеріали справи свідчать про те, що постійне місце проживання ОСОБА_3 за адресою спадкодавця підтверджується матеріалами даної справи та беззаперечно не спростовується наданими позивачем доказами.
       Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
       Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
       У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.
       Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
       Таких підстав позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено. 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2021 року залишити без змін. 

        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                Куценко Т.Р.
                                                                                                               Макаров М.О.