ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9413/21 Справа № 185/1314/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, -

в с т а н о в и л а:

       У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, мотивуючи його тим, що 04 січня 1999 року нею була продана її квартира і на отримані від продажу кошти вони з ОСОБА_3 вирішили побудувати будинок замість літньої кухні, що була непридатна для проживання, з 06 січня 1999 року її постійне місце проживання було зареєстровано у домоволодінні ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , а 06 жовтня 1999 року вони зареєстрували шлюб з ОСОБА_3 .
       Вказувала, що 11 січня 2002 року рішенням виконкому Павлоградської міської ради її чоловіку ОСОБА_3 було дозволено будівництво теплиці 4.5 х 7,0 кв.м з котельнею, літнього душу, туалету, теплиці 4,5 х 14,0 кв.м з котельнею, літньої кухні та мансарди у другому рівні з влаштуванням двосхилої покрівлі. 
       Зазначала, що 11 грудня 2002 року ОСОБА_3 рішенням виконкому Павлоградської міської ради дозволено переобладнання літньої кухні під житловий будинок розміром 9,0 х 5,7 кв.м по АДРЕСА_1 . 
       08 січня 2013 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташовано по АДРЕСА_1 , а саме на: садибний житловий будинок «А» загальною площею 59,4 кв.м, житловою 27.6 кв.м; убиральню «В» площею 1,1 кв.м; трубчатий колодязь; сарай «Е» площею 1,2 кв.м; теплицю площею 36,5 кв.м; котельню «Г» площею 6,4 кв.м; душ «Д» площею 1,3 кв.м; огорожу 2-5 (залізобетон); теплицю площею 65,8 кв.м.; мансарду «МС».
       Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_3 помер та вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, з заявою про прийняття спадщини також звернулася дочка ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , а 04 листопада 2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки нею не надано документів, які підтверджують, що нерухоме майно набуте нею з померлим за час шлюбу та належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності з нею ( ОСОБА_2 ) складає 1/2 частку майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку «А» загальною площею 59,4 кв.м, житловою 27.6 кв.м; убиральні «В» площею 1,1 кв.м; трубчатого колодязя; сараю «Е» площею 1,2 кв.м; теплиці площею 36,5 кв.м; душу «Д»; котельні «Г» площею 6,4 кв.м; душу «Д» площею 1,3 кв.м; огорожі 2-5 (залізобетон); теплиці площею 65,8 кв.м.; мансарди «МС»; визнати за нею право власності у розмірі 1/2 частки у спільному сумісному майні подружжя з померлим ОСОБА_3 , яке розташоване по АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку «А» загальною площею 59,4 кв.м, житловою 27.6 кв.м; убиральні «В» площею 1,1 кв.м; трубчатого колодязя; сараю «Е» площею 1,2 кв.м; теплиці площею 36,5 кв.м; душу «Д»; котельні «Г» площею 6,4 кв.м; душу «Д» площею 1,3 кв.м; огорожі 2-5 (залізобетон); теплиці площею 65,8 кв.м.; мансарди «МС»; стягнути з відповідача судові витрати.         
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 ,  посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно задовольнив позов. Наголошувала на тому, що у період шлюбу позивача та її батька було зведено лише два нових об`єкти мансарду та огорожу. Будинок побудований у 1981 року, тобто до реєстрації шлюбу. Котельна, убиральня, душ, сарай та дві теплиці були побудовані у 1987 році. 
       18 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, наполягала на тому, що житловий будинок було побудовано та зареєстровано право власності на нього під час перебування у зареєстрованому шлюбі. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.          
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 26 серпня 1980 року нотаріусом Другої павлоградської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 була надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв.м, розташована по АДРЕСА_1 .
       06 жовтня 1999 року ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 уклали шлюб (а.с.6).
       Відповідно до даних паспорту, ОСОБА_2 з 22 січня 1999 року зареєструвала місце проживання в АДРЕСА_1 (а.с.5).
       11 вересня 2002 року рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради №696 ОСОБА_3 дозволено будівництво подвірних будівель на раніше виділеній земельній ділянці: теплиці розміром 4,5 х 7,0 м; літнього душу і туалету розміром 1,20 х 2,60 м; теплиці розміром 4,5 х 14,0 м з котельнею розміром 1 ,40 х 4.5 м; літньої кухні та мансарди у другому рівні розміром 3,0 х 8,5 м з влаштуванням двосхилої покрівлі висотою 5,0 м по АДРЕСА_1 (а.с.10).
       11 грудня 2002 року рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради №948 дозволено ОСОБА_3 переобладнання літньої кухні в 2-х ярусах розміром 9,0 х 5,70 м по АДРЕСА_1 під житловий будинок (а.с.11).
       03 липня 2007 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на будинок незавершений будівництвом готовністю 76%, розташований у АДРЕСА_1 (а.с.34).
       01 листопада 2012 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт (а.с.24-30).
       Згідно даних технічного паспорту реконструкція літньої кухні під житловий будинок проведена в 2012 році (а.с.30).
       16 січня 2013 року реєстраційною службою Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 27.6 кв.м (а.с.31,32).
       17 січня 2013 року до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесені відомості про право власності ОСОБА_3 на садибний (індивідуальний) житловий будинок з мансардним поверхом АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м та відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: котельню «Б» площею 3,9 кв.м; убиральню «В» площею 1,1 кв.м; трубчатий колодязь; сарай «Е» площею 1,2 кв.м; теплицю площею 36,5 кв.м; котельню «Г» площею 6,4 кв.м; душ «Д» площею 1,3 кв.м; огорожу 2-5 (залізобетон); теплицю площею 65,8 кв.м.; мансарду «МС» (а.с.32,33)
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.7).
       Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Першою павлоградською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №104/2020 на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої позивачем ОСОБА_2 , також 27 червня 2020 року з заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлого відповідач ОСОБА_1 . Інших заяв про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило (а.с.9).
       04 листопада 2020 року позивач звернулась до Першої павлоградської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. Однак у вчиненні даної нотаріальної дії їй було відмовлено у зв`язку з тим, що нею не надано документів, які підтверджують, що вищевказане нерухоме майно набуте нею з померлим за час шлюбу та належить їй на праві спільної сумісної власності.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено та судом встановлено, що житловий будинок з мансардним поверхом АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м., котельня «Б» площею 3,9 кв.м., убиральня «В» площею 1,1 кв.м, трубчатий колодязь, сарай «Е» площею 1,2 кв.м, теплиця площею 36,5 кв.м, котельня «Г» площею 6,4 кв.м, душ «Д» площею 1,3 кв.м, огорожа 2-5 (залізобетон), теплиця площею 65,8 кв.м, мансарда «МС» є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Частки в спільному сумісному майні не були визначені, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
       Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
       Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
       Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог. 
       З матеріалів справи вбачається, що більша частина побудов, серед яких житловий будинок, котельня, убиральня, літній душ, сарай, теплиці, були здійснені до реєстрації шлюбу, у 1981 році та 1987 році. 
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, залишив без уваги той факт, що позивачем не доведено того факту, що після реєстрації шлюбу за спільні грошові кошти було побудовано: житловий будинок з мансардним поверхом АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, котельня «Б» площею 3,9 кв.м, убиральня «В» площею 1,1 кв.м, трубчатий колодязь, сарай «Е» площею 1,2 кв.м, теплиця площею 36,5 кв.м, котельня «Г» площею 6,4 кв.м, душ «Д» площею 1,3 кв.м, огорожа 2-5 (залізобетон), теплиця площею 65,8 кв.м, мансарда «МС». 
       Крім того, будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
       На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в порядку розподілу судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 458 грн. за подачу апеляційної скарги. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 458 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.