ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/2973/20                                                Головуючий суддя І інстанції Одарюк М.П.
Апеляційне провадження № 33/818/299/21                                  Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року                                                         м.Харків
суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,
за участю секретаря - Вакули Н.С.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, уродженця міста Ізюм, Харківської області, громадянина України, українця, є особою з інвалідністю 3 групи, неодруженого, працюючого по договору у Виконавчому комітеті Ізюмської міської ради консультантом, до адміністративної відповідальності протягом року притягувався, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави  в розмірі 340 грн. 00 коп.
Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 15 липня 2020 року, о 13 годині 00 хвилин, в місті Ізюмі, на перехресті вулиці Коцюбинського та вулиці Слобідської, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Sabur ZS50F, без державного номерного знаку, не впорався з керуванням, не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечної швидкості і допустив зіткнення з автомобілем Mazda6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , при ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги пункту 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судову постанову скасувати, ухваливши нову постанову, якою провадження по справі закрити.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 липня 2020р. близько 13-00 він рухався на транспортному засобі Sabur ZS50F по рівнозначній дорозі з вул. Коцюбинського на вул. Слобідську. Доїхавши до перехрестя вулиць він зупинився, переконавшись, що жодного транспортного засобу не було і дорога була повністю вільною, він почав рух здійснюючи поворот ліворуч. Коли він виїхав на дорогу, для здійснення повороту, з лівої сторони від себе побачив, що до нього наближається на великій швидкості автомобіль марки Mazda 6, яким керувала гр. ОСОБА_2 . Він різко загальмував, зупинившись на місці, але уникнути зіткнення не вийшло. В результаті зіткнення він своїм падінням розбив лобове скло автомобіля Mazda з лівої сторони. Мопед, при цьому відлетів на декілька метрів у перед. Удар автомобіля прийшовся на ліву сторону його транспортного засобу.
Апелянт також зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення серія ДПР18 №391740 складено з порушенням вимог чинного законодавства, судом першої інстанції не були враховані його доводи та не були допитані свідки ДТП і свідки складання протоколу про адміністративне правопорушення, не допитані працівники поліції, які складали протокол про адміністративне правопорушення від 20 серпня 2020р. (оскільки я не визнаю свою вину), не врахований той факт, що я бажав користуватись правовою допомогою, як при складанні протоколу так і при її розгляді.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винуватості  ОСОБА_1  щодо порушення ним п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.
Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості: протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року; копії протоколу огляд дорожньо-транспортної пригоди від 15 липня 2020 року та схеми місця ДТП від 15 липня 2020 року, в яких зафіксовано обставини та місце вчинення ДТП; копії постанови про закриття кримінального провадження від 30 липня 2020 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення; копії висновку експерта №218-ІЗ/20 від 29 липня 2020 року, яким встановлено механізм отримання та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ; довідки АРМОР, а також поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції.
Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року (арк. 2), 15 липня 2020 року, о 13 годині 00 хвилин, в місті Ізюмі, на перехресті вулиці Коцюбинського та вулиці Слобідської, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Sabur ZS50F, без державного номерного знаку, не впорався з керуванням, не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечної швидкості і допустив зіткнення з автомобілем Mazda6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , при ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.
З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та наявність його власноручних пояснень у ньому (а.с.2).
Крім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року також вбачається, що йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 КК України та ст.268 КУпАП.
Суд бере до уваги те, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівника поліції під час складання ним протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року, цей протокол складений уповноваженою державою особою і дії службової особи, що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 , який підтвердив під час апеляційного перегляду, що користувався правовою допомогою, не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, не звертався зі скаргою на дії працівника поліції до його керівництва, а також не звертався в порядку, передбаченому чинним КПК України, хоча мав для цього достатньо часу. 
Тобто, зазначені обставини, унеможливлюють будь-які посилання апелянта на незаконність дій працівника поліції під час складення протоколу.
Крім того, відповідно до відомостей, зафіксованих в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15 липня 2020 року та схемі до протоколу огляду ДТП, що мала місце, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 , під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя, рухався по дорозі із щебеневим покриттям, а ОСОБА_2 рухалась по асфальтобетонній дорозі. Місце дорожньо-транспортної пригоди є нерегульоване перехрестя, дорожні знаки відсутні, що підтверджується відомостями, які зафіксовані в протоколі та схемі місця ДТП до нього (а.с. 7-9, 10).
Ці відомості ОСОБА_1 не заперечував під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 1.9 ПДР України, головна дорога - дорога з покриттям відносно ґрунтової або та, що позначається знаками 1.22, 1.23.1-1.23.4 і 2.3. Наявність на другорядній дорозі покриття безпосередньо перед перехрестям не прирівнює її за значенням до перехрещуваної.
Згідно п.16.15 ПДР України, якщо неможливо визначити наявність покриття на дорозі (темна пора доби, грязь, сніг тощо), а знаки пріоритету відсутні, водій повинен вважати, що перебуває на другорядній дорозі.
Тобто, наближаючись до нерегульованого перехрестя, де відсутні знаки пріоритету, водій, відповідно до вимог п.16.15 ПДР України, повинен враховувати вид покриття, з тим, щоб надати дорогу транспортному засобу, який рухається по асфальтобетонній дорозі. Належне виконання цих вимог ПДР України, унеможливлює зіткнення транспортних засобів при перетині перехрестя, що не враховано водієм ОСОБА_1 при наближенні до перехрестя та при його проїзді.
Крім того, згідно висновку експерта №218-ІЗ/20 від 29 липня 2020 року, у ОСОБА_1 мали місце легкі тілесні ушкодження (а.с.14-15).
Відповідно до відомостей постанови про закриття кримінального провадження від 30 липня 2020 року, кримінальне провадження №12020220320000598 від 16.07.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 зазначив, що копію постанови про закриття кримінального провадження від 30 липня 2020 року він отримав в день складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740, тобто 20 серпня 2020 року, але зазначену постанову не оскаржував в порядку, передбаченому КПК України.
Також належить врахувати, що ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі та в ході перегляду оскаржуваного судового рішення зазначав, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок дій ОСОБА_2 , а саме перевищення нею швидкості руху, але при цьому апелянт не заявляв будь-яких клопотань про призначення судової автотехнічної експертизи. Відповідних клопотань ОСОБА_1 не заявляв і в суді першої інстанції.
Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що вона їхала по вулиці Слобідській в місті Ізюмі зі швидкістю близько зі швидкістю 30 км/год, з повороту прямо в лобове скло її автомобіля влетів ОСОБА_1 , мопед якого вдарився переднім колесом по центру її автомобіля. Зазначала, що вона рухалась по вулиці Слобідській, як по головній дорозі (оскільки вона асфальтована), а ОСОБА_1 повертав з другорядної дороги. 
Представник потерпілої – адвокат Пархоменко А.О. також зазначив в суді першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 перед зіткненням з мопедом під керуванням ОСОБА_1 виїхала з повороту, тому по вулиці Слобідській вона рухалась 30 км/год, зіткнення між транспортними засобами сталося в центральну лобову частину автомобіля. В даному зіткненні винен ОСОБА_1 , так як він в`їхав мопедом в автомобіль, головою розбив лобове скло автомобіля та отримав відповідні пошкодження. Також повідомив, що дорога по вулиці Слобідська, по якій рухалась ОСОБА_2 , з асфальтовим покриттям та на перехресті з до вулицей Коцюбинського будь-яких знаків на даній ділянці дороги немає.
За клопотанням ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що він точної дати не пам`ятає, але був свідком того, як під`їхавши до магазину «АТБ», він побачив на стоянці ОСОБА_1 разом з працівниками поліції, які надавали йому якісь пусті папери формату А4, щоб ОСОБА_1 їх підписав. Які саме документи надавали ОСОБА_1 він не бачив. ОСОБА_1 відмовився підписувати ці документи, тоді працівники поліції сказали йому, що їх кудись викликали та вони пізніше приїдуть к ОСОБА_1 додому. Після відвідування магазину свідок разом з ОСОБА_1 поїхали до місця мешкання останнього. Коли вони приїхали додому к ОСОБА_1 , працівники поліції поспілкувалися з ОСОБА_1 та почали складати протокол у себе в автомобілі, який стояв біля дому ОСОБА_1 , а сам ОСОБА_1 в цей час був у себе во дворі. Коли працівники поліції склали протокол, вони прийшли во двір до ОСОБА_1 та ознайомили його зі змістом протоколу. З відомостями протоколу ОСОБА_1 не погоджувався, писав свої заперечення на окремому аркуші. 
Свідок ОСОБА_3 пояснила під час апеляційного розгляду, що приблизно о 13 годині 15 липні 2020 року вона йшла до зупинки, де зупиняється автобус для пільгового проїзду, та побачила як мимо неї проїхав автомобіль із значним перевищенням швидкості. Разом з цим, свідок не запам`ятала колір цього транспортного засобу. Дійшовши до зупинки, вона почула звук удару транспортних засобі. В цей момент приїхав автобус, в який вона сіла та поїхала до міста. Самої події ДТП вона не бачила. Коли повернулася з міста, де забрала дитину з садочку, вона подзвонила своїй родичці – ОСОБА_5 , яка розповіла їй обставини ДТП. ОСОБА_1 знає як колишнього депутата сільської ради та знає його матір.
Разом з цим, апеляційний суд не може взяти до уваги показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки останні не були свідками самої події дорожньо-транспортної пригоди між транспортним засобом Sabur ZS50F, без державного номерного знаку, під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобілем Mazda-6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , а також їх показання не спростовують відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року, протоколу огляд дорожньо-транспортної пригоди від 15 липня 2020 року та схеми місця ДТП від 15 липня 2020 року. Крім того, під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_3 не змогла чітко описати автомобіль, який на її думку із значним перевищенням швидкості їхав до місця ДТП.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення ОСОБА_1 не оспорював той факт, що він їхав на мопеді по вулиці Коцюбинського в місті Ізюмі з щебеневим покриттям та повертав на вулицю Слобідську, де заасфальтована дорога та по якій рухався транспортний засіб під керуванням ОСОБА_2 .
При цьому належить врахувати, що з відомостей протоколу огляд дорожньо-транспортної пригоди від 15 липня 2020 року вбачається, що транспортні засоби внаслідок ДТП мали наступні механічні пошкодження: транспортний засіб ОСОБА_1 – мопед Sabur ZS50F розбитий диск переднього колеса, деформована передня вилка і паливний бочок, корпус бордочка, корпус фари відсутній, корпус дзеркала з правого боку, деформовано раму в районі передньої вилки; автомобілем Mazda-6, під керуванням ОСОБА_2 , розбите лобове скло, розбито декоративна решітка передньої бамперу, тобто радіатора, деформовано передній бампер, реєстраційний номер, капот в передній центральній частині. Зазначені відомості протоколу огляд дорожньо-транспортної пригоди також не суперечать відомостям протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року та схеми місця ДТП від 15 липня 2020 року.
Твердження ОСОБА_1 щодо незгоди з тим, що в результаті порушення ним пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України відбулось зіткнення транспортних засобів, суд апеляційної скарги розцінює як обраний спосіб захисту та уникнення від відповідальності.
Більш того, відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Тобто, ОСОБА_2 , рухаючись по дорозі з асфальтобетонним покриттям, об`єктивно не могла допустити, що інші учасники дорожнього руху, які рухаються по дорозі з іншим покриттям, не дадуть їй перевагу у русі на нерегульованому перехресті та не будуть додержуватися вимог ПДР України, в тому числі п.16.15.
При цьому, суд не погоджується з апеляційними доводами ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 перевищила допустиму швидкість, внаслідок чого сталося подія ДТП між їхніми транспортними засобами, оскільки відповідних відомостей матеріали справи не містять, а сам апелянт не заявляв відповідних клопотань щодо призначення судової автотехнічної експертизи для з`ясування цих обставин. ОСОБА_1 також не оскаржувалися в установленому законом порядку дії працівників поліції під час складання ними протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №391740 від 20 серпня 2020 року та не оскаржувалася постанова від 30.07.2020 року про закриття кримінального провадження №12020220320000598 від 15.07.2020 року.
Аналізуючи послідовність дій учасників ДТП, апеляційний суд вбачає, що належне виконання ОСОБА_1 вимог п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, а також п.16.15 ПДР України, унеможливлювало подію ДТП, а виконання цих пунктів ПДР було його обов`язком.
Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Разом з цим, суд погоджується з апеляційними доводами ОСОБА_1 , які він також підтримав під час апеляційного розгляду, про те, що суд першої інстанції помилково зазначив в оскаржуваній постанові, що протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.07.2020 року та схема місця ДТП від 15.07.2020 року підписані учасниками ДТП.
Зі змісту цих документів вбачається, що під час огляду дорожньо-транспортної пригоди були присутні поняті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 , які за наслідками слідчої дії і підписали протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.07.2020 року та схему місця ДТП від 15.07.2020 року (а.с.7-9, 10). Інших осіб, в тому числі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , згідно відомостей протоколу від 15.07.2020 року та схеми до нього, в ході слідчої дії не було.
За таких обставин, постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2020 року належить змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання суду про те, що протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.07.2020 року та схема місця ДТП від 15.07.2020 року підписані учасниками ДТП, внаслідок чого апеляційна скарга ОСОБА_1 задовольняється частково.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП – змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання суду про те, що протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15 липня 2020 року та схема місця ДТП від 15 липня 2020 року підписані учасниками ДТП.
В решті постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                 С.К. Шабельніков