Постанова
Іменем України
 
01 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 331/7537/15-ц
провадження № 61-19416 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року 
у складі судді Смолки І. О. та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 25 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., 
Полякова О. З., Онищенка Е. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», після зміни назви - акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України», банк) в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Запоріжжі про захист прав споживачів фінансових послуг.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05 вересня 2007 року між ним та банком було укладено кредитний договір № 7507С41/91, за яким він отримав споживчий кредит у розмірі 48 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі LIBOR (12m) + 7,10 % річних, але не менше 12,50 % на рік, з кінцевим терміном повернення 05 вересня 2028 року для оплати придбання нерухомого майна.
08 червня 2015 року банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, до якого було долучено додаткову угодою від 02 червня 2008 року про встановлення процентної ставки на рівні 17,05 % річних. Указував, що додаткову угоду не підписував                     і не був з нею ознайомлений. Про збільшення процентної ставки його 
не повідомляли.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсною додаткову угоду від 02 червня 2008 року до кредитного договору 
від 05 вересня 2007 року № 7507С41/91; зобов`язати банк провести перерахунок кредитної заборгованості, нарахування процентів та списання коштів за процентною ставкою 12,5 % річних за кредитним договором 
із 02 червня 2008 року; зобов`язати банк зарахувати грошові кошти, безпідставно отримані ним на підставі додаткової угоди від 02 червня 
2008 року до кредитного договору від 05 вересня 2007 року № 7507С41/91, 
у рахунок погашення кредиту шляхом перерахування з рахунку 
№ НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 .
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 
2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був обізнаний про зміну процентної ставки з липня 2008 року, щомісяця сплачував проценти за користування кредитом у валюті кредиту - доларах США, 
а не у гривневому еквіваленті. Відсотки за користування кредитом ОСОБА_1 сплачувалися у розмірі 17,5 % річних. При цьому з приводу незгоди щодо зміни відсоткової ставки позивач до банка не звертався. 
Крім того, суд першої інстанції застосував позовну давність до спірних правовідносин, врахувавши відповідне клопотання відповідача. 
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 березня 
2017 року змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на застосування позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково. 
Постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-44638св18).
Верховний Суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції, не надавши оцінки висновку судової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2016 року 
№ 514-16, передчасно погодився з судом першої інстанції у частині відмови у позові ОСОБА_1 із підстав його недоведеності.
Останньою постановою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 березня 
2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на застосування позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду справи, виконуючи вимоги суду касаційної інстанції, надав оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі, висновкусудової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2016 року № 514-16, підготовленого судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Апеляційний суд вказав, що позивач не надав суду доказів 
на підтвердження заявлених ним вимог, а вказаний висновок експертизи 
не може бути підставою для задоволення позову у цій справі, так як іншими доказими підтверджується факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивача щодо взяття на себе з липня 2008року зобов`язань по сплаті нарахованих процентів у розмірі 17,05 % річних (частина шоста статті 147, стаття 212 ЦПК України 2004 року). 
Позивач з липня 2008 року по вересень 2014 року щомісяця сплачував проценти за користування кредитом у розмірі 17,05 % річних, однак із даним позовом звернувся до суду тільки у жовтні 2015 року після відкриття 
у червні 2015 року Оріхівським районним судом Запорізької області провадження у справі № 323/1863/15-ц за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Указане, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що ОСОБА_1 було відомо про зміну процентної ставки з липня 2008 року, останній із її розміром погоджувався, умови договору виконував добровільно протягом 7 (семи) років, у тому числі, з урахуванням підвищеної відсоткової ставки. Тобто відповідач визнав укладення додаткової угоди до кредитного договору.
Крім того, постановою Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі 
№ 323/1863/15-ц (провадження № 61-42495св18) залишено без змін постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість 
за кредитним договором з урахуванням оспорюваної додаткової угоди 
та підвищеної процентної ставки. При цьому суди в указаній справі виходили з обізнаності ОСОБА_1 про зміну процентної ставки, презумпції правомірності додаткової угоди від 02 червня 2008 року 
(стаття 204 ЦК України), яка належними і допустимими доказами 
не спростована, та відхилили висновок судової почеркознавчої експертизи 
від 12 травня 2016 року № 514-16. Указане не підлягає доказуванню 
при розгляді даної справи в силу положень частини четвертої статті 82 
ЦПК України (преюдиційність обставин).
Разом із цим, суд першої інстанції, правильно встановивши, що права позивача не було порушено, помилково застосував до спірних правовідносин позовну давність, про що відповідачем заявлялося відповідне клопотання (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, з урахуванням її уточненої редакції, 
 ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду. Крім того, судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено зібрані у справі докази (пункти 1, 
4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 грудня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_2., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., 
Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: запропоновано надати до суду касаційної інстанції уточнену касаційну скаргу, в якій вказати підставу (підстави) касаційного оскарження та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Заявника попереджено про наслідки невиконання ухвали. 
У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених у вищевказаній ухвалі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 331/7537/15 із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. 
Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих 
до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу 
та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного 
Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 21 вересня 
2021 року № 1766/0/226-21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 .
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: 
Гулько Б. І., Коломієць Г. В.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга, з урахуванням її уточненої редакції, мотивована тим, 
що суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновку судової почеркознавчої експертизи, згідно з яким позивач не підписував додаткову угоду до кредитного договору, а тому його волевиявлення на укладення оспорюваного правочину відсутнє (частина друга статті 207 ЦК України). Цей доказ є належним та допустимим, відповідач його не оспорив 
та не заперечував проти нього.
У вказаному спорі суди попередніх інстанцій фактично застосували презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) до кредитного договору, який не було підписано стороною. Банк не повідомляв позичальника про зміну процентної ставки. Посилаючись на частину другу статті 215 ЦК України, вказує, що банк не звертався до суду із позовом 
про визнання нікчемної додаткової угоди до кредитного договору дійсною.
Крім того, суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про те, що кредит погашався у доларах США. Відсоткова ставка при погашенні кредиту не вказувалася, тобто позичальник не міг дізнатися про її збільшення. При цьому погашення кредитної заборгованості та сплата процентів за ставкою у розмірі 17,05 % не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення позивача на укладання оспорюваної додаткової угоди.
Зазначає, що звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки вперше ознайомився з оспорюваною додатковою угодою у 2015 році, коли отримав копію позовної заяви банку до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ «Державний експортно-імпортний банк України», в якому вказується, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Вважає, що судами надано належну оцінку доказам, поданим сторонами, зокрема, висновку судової почеркознавчої експертизи (стаття 212 
ЦПК України 2004 року, стаття 89 ЦПК України).
Вказує, що ОСОБА_1 визнав умови додаткової угоди та виконував їх належним чином протягом майже 7 (семи) років. Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, у тому числі, постанову Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 323/1863/15-ц (провадження 
№ 61-42495св18).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним 
і відповідати його внутрішній волі.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою 
та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме 
на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє 
в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.
За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
При новому апеляційному перегляді справи судом апеляційної інстанції надано оцінку висновку судової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2016 року № 514-16, підготовленого судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (а. с. 161-167, т. 1), за яким: підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник» в оригіналі додаткової угоди до кредитного договору від 05 вересня 2007 року 
№ 7507С41/91, за якою встановлена процентна ставка 17,05 % річних, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені 
ОСОБА_1 у графі «Позичальник» в оригіналі додаткової угоди 
до кредитного договору від 05 вересня 2007 року № 7507С41/91, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник» в оригіналі додаткової угоди до кредитного договору від 05 вересня 2007 року                               № 7507С41/91, виконаний не ОСОБА_1 зі зміною ознак власного почерку, а іншою особою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування 
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку 
як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення 
або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили 
і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Аналогічні положення закріплено частинами шостою, сьомою статті 147 ЦПК України 2004 року.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів, встановив, що  ОСОБА_1 визнавав умови оспорюваної ним додаткової угоди та виконував їх з 2008 року 
до 2015 року (майже 7 років), здійснюючи погашення основного боргу 
та нарахованих процентів на відповідні рахунки у розмірах, передбачених кредитним договором, з урахуванням змін відсоткової ставки, внесених додатковою угодою від 02 червня 2008 року. 
При цьому позивач порушив питання про недійсність додаткової угоди лише після звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості 
за кредитним договором (справа № 323/1863/15-ц).
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, 
ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина друга статті 642 ЦК України).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, оцінюючи висновок експерта 
у сукупності з іншими доказами (статті 110, 89 ЦПК України, статті 147, 
212 ЦПК України 2004 року), обґрунтовано не врахував його, вирішивши спір 
на підставі інших доказів, що підтверджують факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивача щодо взяття на себе зобов`язань зі сплати процентів у розмірі 17,05 % річних. Зазначене не оспорює в касаційній скарзі і сам заявник, проте доводи касаційної скарги ґрунтуються у цій частині виключно на висновку експертизи. Разом із цим, як уже зазначалося, у силу положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленимистаттею 89цього Кодексу, 
а сукупність досліджених судами доказів свідчить про безпідставність позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції мотивував підстави відхилення вказаного висновку експерта, виконавши вимоги процесуального закону у цій частині. 
Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. 
Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що позов ОСОБА_1 
є необґрунтованим, вірно змінив оскаржуване рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судом апеляційної інстанції правильно враховано, що у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 323/1863/15-ц 
про стягнення із ОСОБА_1 на користь банку заборгованості 
за кредитним договором від 05 вересня 2007 року (провадження 
№ 61-42495св18), якою залишено без змін постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року про задоволення позову банку, надано оцінку висновку судової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2016 року № 514-16, а також факту обізнаності позивача та виконання кредитних зобов`язань за підвищеною процентною ставкою.
У вказаній справі суд, відхиливши відповідний висновок експертизи, оцінив докази, які свідчать про прийняття позичальником пропозиції кредитора щодо сплати відсотків у розмірі, визначеному оспорюваною угодою, а також врахував відсутність судового рішення, яке набрало законної сили про визнання вказаного правочину недійсним. 
При цьому судами встановлено, що позичальник тривалий час сплачував нараховані проценти з урахуванням зміненої відсоткової ставки, тобто визнав умови додаткової угоди, погодився з ними та їх виконував, 
що підтверджуються зібраними і дослідженими у справі доказами.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній 
або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються 
при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом 
(частина четверта статті 82 ЦПК України). 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, 
що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, 
які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини», 
частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі 
за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, 
яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Колегія суддів вважає, що апеляційним судом вірно враховано преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 323/1863/15-ц. 
Доводи касаційної скарги у відповідній частині відхиляються Верховним Судом, оскільки спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, вони були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції при новому розгляді справи із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів не вбачає неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права при вирішенні спору. При цьому апеляційний суд не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Верховний Суд вважає безпідставними посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених ним справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог та застосовані до них норми права. 
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року і передано вказану справу на новий апеляційний розгляд (провадження № 61-44638св18). Цим самим суд апеляційної інстанції виконав вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться 
до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 403, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити 
без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року 
у незміненій частині та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 25 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць