П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/6014/19	

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
ухвала суду першої інстанції прийнята у
м. Одеса, 27 серпня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якій просила суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р., позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
06.08.2021 року представник позивача звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із заявою в порядку  ст. 383 КАС України, в якій просив суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування січня 2008 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо застосування лютого 2015 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 4408,24 грн. за період з 01.03.2018 року по 31.10.2018 року включно, відповідно до абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;
встановити військовій частині НОМЕР_2 місячний строк з дня отримання ухвали для виконання належним чином рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року у справі № 420/6014/19 та надання інформації про вжиті заходи.
В обґрунтування заяви зазначалось, що 17.07.2020р. позивачу від відповідача надійшли кошти в сумі 21      336,84 грн. 19 жовтня 2020р. позивачу стало відомо, що індексація грошового забезпечення виплачена не в повному розмірі, у зв`язку із невірним застосуванням військовою частиною базового місяця для нарахування індексації. Так, замість того, щоб застосувати в якості базового місяця січень 2008р., відповідачем було застосовано – лютий 2015р. Таким чином, позивачка вважала наявними підстави для звернення до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України, через неналежне виконання судового рішення.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року заяву представника позивача про визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_2  про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії -  залишено без задоволення.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення її заяви в порядку ст. 383 КАС України.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що посадовими особами відповідача проігноровано вимоги пунктів 5, 10-2 Постанови №1078, листів Мінсоцполітики, Міністерства оборони України, що призвело до умисних протиправних дій на виконання рішення суду, що набрало законної сили. Так, апелянт наголошує на тому, що в період з 01.03.2018р. по 31.10.2018р. позивачу належна щомісячна фіксована індексація грошового забезпечення в розмірі 4408,24 грн., що в сумі складає 35265,89. Однак, у зв`язку із тим, що на виконання рішення суду у даній справі відповідач для обрахунку індексації грошового забезпечення позивачки обрав в якості базового місяця – лютий 2015р, замість – січень 2008р., вважати таке виконання судового рішення належним не має обґрунтованих підстав, враховуючи також те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним. На думку апелянта, суд першої інстанції розглядаючи заяву, подану в порядку ст. 383 КАС України хибним чином не прийняв до увагу ту обставину, що єдиним визначеним законодавцем методом визначення чи належить позивачу фіксована індексація грошового забезпечення у березні 2018 року є визначення суми, яка належна позивачу до виплати із застосуванням базового місяця січня 2008року, за виключенням суми збільшення грошового забезпечення позивача в березні 2018 року в порівнянні з лютим 20148р.
28.10.2021р. (вхід.№23051/21) від 1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошується на необґрунтованості доводів апеляційної скарги, оскільки судовим рішенням у цій справі від 10.12.2019р. було підтверджено лише право позивачки на отримання індексації грошового забезпечення, але стосовно базового місяця правова позиція суду у межах даних правовідносин відсутня. Відтак, відповідач вважає, що оскільки  питання встановлення базового місяця не було порушено під час розгляду вказаної справи, можна вважати, що заява подана позивачкою в порядку ст. 383 КАС України, виходить за межі позовних вимог по даній справі, адже фактично змінює первинні підстави, предмет позову та позовні вимоги. Визначення базового місяця фактично ґрунтується на інших підставах, ніж саме по собі питання нарахування або ненарахування індексації.
Судова колегія вважає, що у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відмовляючи у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законодавством підстав для визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними в порядку ст. 383 КАС України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованими, виходячи з наступного.
Як свідчать матеріали справи та було вірно враховано судом першої інстанції, предметом розгляду даної справи була бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
Рішенням від 10.12.2019 р., як було встановлено вище, позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Вказане рішення набрало законної сили 10.01.2020 року.
Приписами статті 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
як встановлено ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява №18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.
Тобто, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.
Як встановлено до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, процесуальне законодавство визначає наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).
Таким чином Кодексом адміністративного судочинства України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
В свою чергу згідно з ч.6 ст. 383 КАС України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
З наведеного слідує, що необхідною передумовою щодо задоволення судом заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, є встановлення обставин протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
В силу вимог  ст. 249 КАС України  суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суд акцентує увагу на тому, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому  ст. 8 Конституції України  принципу верховенства права.
Як було зауважено вище, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р., позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
Тобто, предметом спору у даній справі виступало питання наявності/відсутності у позивачка права на отримання індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби (з 01.01.2016р. по 31.10.2018р.).
В свою чергу, питання щодо визначення конкретного базового місяця для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачки у даній справі не були предметом розгляду.
Між тим, звертаючись до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України, позивачка фактично наголошує на тому, що відповідач при виконанні рішення суду по даній справі невірно визначив базовий місяць для нарахування їй за спірний період індексації грошового забезпечення.
Слід також звернути увагу на те, що 24.01.2020р. Одеським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист №420/6014/19 щодо зобов`язання Військову частину № НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
11.02.2020р. було відкрито виконавче провадження ВП №61195402 за заявою про примусове виконання виконавчого листа № 420/6014/19, виданого 24.01.2020р. Одеським окружним адміністративним судом. 
26.07.2021р. старшим державним виконавцем Другого приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №61195402 (а.с. 111).
Зі змісту вказаної постанови слідує, що підставами для закінчення виконавчого провадження слугувало фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом (п. 9 ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Отже, відповідачем було повністю та у належний спосіб виконано вимоги виконавчого документу, виданого судом по даній справі, що підтверджено виконавцем у постанові від 26.07.2021р. про закінчення виконавчого провадження.
Доказів оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження сторонами у справі не надано.
Відтак, підстави для встановлення військовій частині НОМЕР_2 місячного строку з дня отримання ухвали для виконання належним чином рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року у справі № 420/6014/19 - відсутні.
З урахуванням викладеного вище, оскільки як вірно зауважив суд першої інстанції, вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування січня 2008 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження нею військової служби; визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо застосування лютого 2015 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за спірний період; визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 4408,24 грн., відповідно до абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 не були предметом розгляду судом при розгляді справи № 1540/4316/18, з огляду на що дані вимоги не можуть бути предметом розгляду справи в порядку ст. 383 КАС України, оскільки позивач фактично виклав нові позовні вимоги, які не були предметом судового розгляду у даній справі.
Отже, позивачкою у порядку ст. 383 КАС України не заявлено вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, а фактично заявлено вимоги, що можуть бути предметом спору в іншому новому позовному провадженні.
Питання, які позивачка порушує у своїй заяві, поданій до суду в порядку ст. 383 КАС України виходять за межі позовних вимог, які були предметом позову ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 у порядку ст. 383 КАС України, у зв`язку з чим погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в її задоволенні.
При цьому, аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
За вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що у розумінні приписів ст.383 КАС України, під час виконання рішення відповідач не вчинив протиправних дій, пов`язаних саме з процедурою прийняття рішення на виконання судового рішення. При цьому, позивач ставить під сумнів розмір перерахованої йому пенсії, що може бути предметом окремого юридичного спору.
Разом з цим, судова колегія відхиляє посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що апелянтом не було дотримано приписів ч. 5 ст. 296 КАС України в частині надання суду доказу сплати судового збору, оскільки з огляду на норми чинного законодавства, зокрема Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, КЗпП України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII, Порядку №1078 тощо, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення, відтак позивач звільнений за законом від сплати судового збору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було винесене законне та обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315-317, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року у справі №420/6014/19 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.