Справа № 340/387/18 
Провадження № 22-ц/4808/1514/21 
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Максимів Ю.В.
з участю                 представника ОСОБА_1 адвоката Мельничука Я.В.
                        ОСОБА_2 його представника адвоката Атаманюка Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2021 року ухвалене в складі судді Бучинського А.Б. у с. Верховина. Верховинського району, Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ його частину та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом припинення частки у спільному майні та реальний поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ його частину.
Позовні вимоги з урахуванням уточнених вимог, мотивовані тим, що сторони з 1985 року по 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, ними за спільні кошти спільною працею побудовано житловий будинок та господарські будівлі та споруди в АДРЕСА_1 . Крім того, на підставі договору купівлі-продажу в 2001 році вони придбали житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_2 . Право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди зареєстровано за ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу вона поїхала за кордон та не вирішувала питання про поділ спільного майна подружжя. Вказує, що майно набуте в шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 відмовляється в добровільному порядку провести поділ майна, яке є їх спільною сумісною власністю. Просила визнати за нею Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд АДРЕСА_1 , яке складається з : житлового будинку загальною площею 127, 2 кв.м., літньої кухні загальною площею 22,8 кв.м., стайні загальною площею 33 кв.м. і вбиральні площею 1 кв.м. та Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_2 , яке складається з: житлового будинку загальною площею 117,7 кв.м., літньої кухні загальною площею 36,7 кв.м., стайні загальною площею 48,8 кв.м., сараю загальною площею 30,7 кв.м., оборогу 2,86 м.кв., вбиральні площею 2 кв.м. 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні та реальний поділ майна.
Свої позовні вимоги за зустрічним позовом з урахуванням заяви про уточнення предмету зустрічного позову обґрунтовує тим, що з 09.01.1985 по 18.04.2017 сторони проживали в зареєстрованому шлюбі та ними було набуто спільне майно, а саме побудовано будинковолодіння в с. Стаїще присілок Рип`яник 76 Верховинського району Івано-Франківської області, право власності на яке ним оформлено у 2019 році та на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2001 придбано будинковолодіння в АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями та спорудами до нього. Після розірвання шлюбу, вони не дійшли згоди щодо встановлення порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки на його думку більш доцільним буде здійснити поділ майна подружжя шляхом виділення кожному з них у власність окремі будинковолодіння. Зокрема, зазначає, що вартість будинковолодінь, які перебувають у їх спільній власності, приблизно однакова і з метою дотримання вимог закону щодо рівності часток він згідний компенсувати ОСОБА_1 різницю вартості будинковолодінь замість її частки у спільному майні. Разом з тим, вона з їх сином зареєстровані та проживають в житловому будинку в с. Стаїще, а він разом з дружиною, дочкою від першого шлюбу та внучкою зареєстровані та проживають в житловому будинку в с. Великий Ходак, де він починаючи з 2017 року здійснює реконструкцію будинку та з того часу вкладає в його перебудову власні кошти. Також зазначає, що визначений порядок поділу спільного майна подружжя є більш доцільним, оскільки виділ часток по Ѕ кожному у будинковолодіннях унеможливлюється через наявність неприязних відносин між його теперішньою сім`єю та колишньою дружиною і сином. Вказує, що різницю між вартістю будинковолодінь у розмірі 59 479 грн готовий компенсувати ОСОБА_1 . Просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_2 . Стягнути з нього на користь ОСОБА_1 різницю між вартістю будинковолдіння в розмірі 59 479 грн.
Ухвалою Верховинського районного суду від 18 липня 2019 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву з первісним позовом.
Рішенням Верховинського районного суду від 03 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в рівних частинах по Ѕ та виділити їй у власність Ѕ частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку, загальною площею 127,2 м.кв., літньої кухні, загальною площею 22,8 м.кв., стайні, загальною площею 33,0 м.кв., вбиральні, площею 1,0 м.кв., та на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яке складається з: житлового будинку, загальною площею 117,7 м.кв., літньої кухні, загальною площею 36,7 м.кв., стайні, загальною площею 48,8 м.кв., сараю, загальною площею 30,7 м.кв., оборогу, загальною площею 22,8 м.кв., вбиральні, площею 1,0 м.кв., відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 , задоволено. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, загальною площею 127,2 м.кв., житловою площею 62,5 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами до нього, а саме: літню кухню, загальною площею 22,8 м.кв., стайню, загальною площею 33,0 м.кв., вбиральню, площею 1,0 м.кв., а також на земельну ділянку під будинком, що за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620885001:03:001:0200; також припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у спільному майні, а саме на: житловий будинок, загальною площею 127,2 м.кв., житловою площею 62,5 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами до нього: літню кухню, загальною площею 22,8 м.кв., стайню, загальною площею 33,0 м.кв., вбиральню, площею 1,0 м.кв., а також земельну ділянку під будинком за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620885001:03:001:0200; визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, загальною площею 117,7 м.кв., житловою площею 46,6 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями та спорудами до нього, а саме: літню кухню, загальною площею 36,7 м.кв., стайню, загальною площею 48,8 м.кв., сарай, загальною площею 30,7 м.кв., оборіг, загальною площею 22,8 м.кв., вбиральню, площею 1,0 м.кв., а також на земельну ділянку під будинком, що за адресою: с. Великий Ходак, Верховинського району, Івано-Франківської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620884103:03:001:0266; припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у спільному майні, а саме на: житловий будинок, загальною площею 117,7 м.кв., житловою площею 46,6 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями та спорудами до нього: літню кухню, загальною площею 36,7 м.кв., стайню, загальною площею 48,8 м.кв., сарай, загальною площею 30,7 м.кв., оборіг, загальною площею 22,8 м.кв., вбиральню, площею 1,0 м.кв., а також земельну ділянку під будинком, що за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620884103:03:001:0266.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від рівності частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 217 041гривень 50 копійок (двісті сімнадцять тисяч сорок однагривня п`ятдесят копійок), що були внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду згідно квитанцій №0.0.1364131590.1 від 24.05.2019, отримувач ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, рахунок №37312032002265, код отримувача 820172, банк отримувача 26289647, в сумі 59482,00 грн., згідно квитанції №TS207485 від 19.07.2021, код квитанції 9239-1563-8510-6102, отримувач ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, кредит рахунку UA158201720355259002000002265, код отримувача 26289647, банк отримувача Державна казначейська служба України, м Київ, в сумі 157560,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового яким в порядку поділу спільного майна подружжя в рівних долях по Ѕ частині, виділити їй:
- Ѕ частину будинковолодіння в с. Стаїще, присілок Роп`яник 76 Верховинського району, яке складається з : житлового будинку загальною площею 127,2 кв.м., літньої кухні загальною площею 22,8 кв.м., стайні загальною площею 33 кв.м. та вбиральні площею 1 кв.м.;
- Ѕ частину будинковолодіння в АДРЕСА_2 яке складається з : житлового будинку загальною площею 117,7 кв.м., літньої кухні загальною площею 36,7 кв.м.. стайні загальною площею 48,8 кв.м. сараю загальною площею 2.85 кв.м. та вбиральні площею 2 кв.м.
Також просить визнати варіанти поділу враховуючи висновок експертизи під № 2 для кожного з домоволодінь, що визначені експертом судової будівельно-технічної експертизи №25/10/19 від 25. 10.2019 року. Також стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати. Зокрема вказує, що рішення є незаконним та і таким, що порушує її майнові права, як власника частки у майні спільної сумісної власності подружжя, та принятим із порушенням матеріального та процесуального права.
19 жовтня 2021 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що в суді першої інстанції належним чином було досліджено докази, та враховано всі обставини справи, правомірно задоволено зустрічний позов. Також правильно було встановлено факт неможливості спільного володіння і користування спільним майном, який визнали обидві сторони. Зазначає, що припинення права на частки сторін у спільній власності та визнання за кожним із них права власності на окремі об`єкти нерухомості з стягненням на користь ОСОБА_1 в повному обсязі (згідно висновку судової експертизи) грошової компенсації нерівності часток в сумі 217 041. 50 грн є обґрунтованим та таким, що враховує інтереси всіх членів сім`ї та не завдає шкоди жодному співвласнику чи члену сім`ї.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечили. Рішення суду вважають законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виход з того, що поділ спільного майна подружжя в натурі не відповідатиме ефективному способу захисту порушеного та реально привиде до негативних наслідків у вигляді утрудненого користування сторонами усіма об`єктами власності, породженню між сторонами нових конфліктних ситуацій та погіршення їх житлових. Запропонований позивачем ОСОБА_1 варіант поділу стосується виключно реального поділу житлових будинків та земельної ділянки, що в свою чергу також є неможливим з врахуванням характеру відносин сторін неминуче призведе до виникнення між ними нових спорів. В той же час, оскільки між сторонами існують тривалий час неприязні відносини, відповідач з новою сім`єю постійно проживає та зареєстрований в одному із житлових будинків, а позивач зареєстрована в іншому житловому будинку, які є окремими об`єктами нерухомості та придатні до житла, і в житловому будинку за місцем проживання відповідача з 2017 року позивач не проживала, згоди щодо порядку користування спільним майном між сторонами не досягнуто, однак обоє сторін бажають припинити режим спільної власності на майно подружжя, суд приходить до висновку, що подальше спільне володіння сторонами спільним майном подружжя є неможливим, у зв`язку із чим на підставі п.3 ч.1 ст.365 ЦК України  існують підстави для поділу спільного майна сторін у спосіб припинення права на частку у спільному майні із присудженням грошової компенсації внаслідок нерівності часток.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.01.1985 року, який заочним рішенням Верховинського районного суду від 18.04.2017 між ними розірвано (а.с.46 том 1).
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154939199 від 04.02.2019 (а.с.98. том 1) вбачається, що державним реєстратором Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області Кривнюком Я.Д., 31.01.2019 здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 127,2 м.кв., житлова площа 62,5 м.кв., з господарськими будівлями та спорудами до нього, а саме літню кухню, загальною площею 22,8 м.кв., стайню, загальною площею 33 м.кв., вбиральню, загальною площею 1 м.кв., що розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,2500 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку ЯК №971397 від 26.04.2010 (а.с.34-35 том 1).
Установлено, що у вказаному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_1 . Зазначені обставини визнаються сторонами, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2001, посвідченого Верховинською районною державною нотаріальною конторою за реєстр №720 (а.с.91 том 1) ОСОБА_2 купив в ОСОБА_4 належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с.Великий Ходак, Ільцівської сільської ради, Верховинського району, Івано-Франківської області та складається з жилого дерев`яного будинку, житловою площею 30,0 м.кв., літньої кухні, стайні, які розташовані на приватизованій земельній ділянці площею 0,85 га.
При цьому, з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 вбачається, що до такого входять житловий будинок, загальною площею 117,7 м.кв., житловою площею 46,6 м.кв., господарські будівлі та споруди, а саме літня кухня, загальною площею 36,7 м.кв., стайня, загальною площею 48,8 м.кв., сарай, загальною площею 30,7 м.кв., оборіг, загальною площею 22,8 м.кв., вбиральня, площею 1,0 м.кв. (а.с.129-131 том 1).
Крім того, 06.03.2020 відповідачем ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія І-ІФ №013136 (3165) від 03.12.2001 здійснено державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку, що розташована за адресою: с. Великий Ходак, Верховинського району, Івано-Франківської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620884103:03:001:0266 (а.с.41 том 1).
Також установлено, що у зазначеному будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_2 з дружиною повторного шлюбу. Зазначені обставини визнаються сторонами, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,  за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що   є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше   не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71СК України).
У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня  2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться   у третіх осіб (частина четверта статті 65 СКУкраїни).
Згідно висновку експерта за результатами проведення додаткової інженерно-технічної експертизи №25/05/21 від 25.05.2021 (а.с.135-152 том 2) дійсна ринкова вартість, на момент проведення експертизи, садиби, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до якої входять житловий будинок, загальною площею 127,2 м.кв., з належними до нього господарськими будівлями і спорудами: літня кухня площею 22,8 м.кв., стайня площею 33 м.кв., вбиральня, площею 1 м.кв. та земельна ділянка, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських        будівель і         споруд,        кадастровий номер        2620885001:03:001:0200 становить 1 089 716 грн; садиба, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до якої входять житловий будинок, загальною площею 117,7 м.кв., з належними до нього господарськими будівлями і спорудами: літня кухня площею 36,7 м.кв., стайня площею 48,8 м.кв., сарай площею 30,7 м.кв., оборіг площею 22,8 м.кв., вбиральня площею 1 м.кв. та земельна ділянка, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2620884103:03:001:0266 – 1 523 799,00 грн. 
Встановивши, що спірне майно набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, вартість Ѕ частки у спільному майні кожного з подружжя складає 1 306 757,50 грн. А тому, враховуючи, що вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , які судом виділено у власність ОСОБА_1 становить 1 089 716 грн., що є меншим за вартість її частки у спільному майні, а тому у випадку задоволення зустрічного позову на її користь підлягає стягненню різниця вартості її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в сумі 217 041,50 грн.
При цьому, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України не встановлено.
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними  слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного  з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Ухвалюючи  рішення  про поділ  спільного майна подружжя, суд  першої інстанції  з  урахуванням  вимог  ст.  70 СК України дійшов правильного висновку визнавши за кожним з подружжя окремо право власності на житлові будинки, оскільки при такому поділі враховано фактичне проживання сторін у цих житлових будинках та використання майна кожним з подружжя.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про визнання права власності за кожним з подружжя по Ѕ частині кожного будинковолодіння, оскільки такий поділл суперечить ч.1 ст. 71  СК України, приписами  якої  встановлено, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі та може призвезти до подальших конфліктів між сторонами
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Верховинського районного суду від 03 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст складено 25 листопада 2021 року.

Судді:                                                                В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук                                                                                                В.А.Девляшевський