Дата документу 05.10.2021 Справа № 320/3327/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №320/3327/16        Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/4/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Маловічко С.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, 
ВСТАНОВИВ:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_1 про розподіл майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09 серпня 1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
У період шлюбу сторонами було придбано майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , якій належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 1001 кв. м, яка виділена у безстрокове користування для будівництва житлового будинку на підставі рішення виконкому Мелітопольської міської ради народних депутатів № 308/16 від 31.08.1998 року.
12.02.2009 року шлюб між сторонами розірвано. 23.03.2013 року вона змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з укладенням шлюбу.
На підставі зазначеного просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , виділити їй у натурі у власність 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та виділити їй у користування 1/2 частину земельної ділянки площею 1001 кв.м, на якій знаходиться вказаний житловий будинок, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь судовий збір у розмірі 551,20 грн., витрати по оплаті експертних послуг та витрати по оплаті адвокатських послуг у розмірі 2000 грн.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року позовну заяву задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право по першому варіанту розподілу - 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 (жовтий маркер):
- по житловому будинку: приміщення 2 площею 14,5 кв.м, 3 площею 5,8 кв.м, 4 площею 13,6 кв.м, 5 площею 15,3 кв.м, загальною площею 49,2 кв.м (14,5+5,8+13,6+15,3), вартістю 72 067,00 грн. (49,2 х 1464,78);
- по надвірним будівлям: частина прибудови літ «а-1»: приміщення 1 площею 9,5 кв.м вартістю 18017,00 грн. (9,5 х 1896,48); частина підвалу літ «п.» під літ. «А-1» - частина приміщення 11 площею 17,35 кв.м вартістю 6877,00 грн. (17,35х396,39) *; ворота – 2315,00 грн.; ганок до літ «а-1» - 470 грн.; козирок до літ «а-1» - 405 грн.; замощення літ. «І» - 3375 грн.; частина огорожі № 1 – 2265,50 грн. (453х/2), загальною вартістю 33724,50 грн. (18017+6877+2315+470+405+3375+2265,5), * вартість 1 кв.м. підвалу розрахована з урахуванням площі, яку займає перегородка.
Визнано за ОСОБА_1 право по першому варіанту розподілу - 42/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 (зелений маркер):
- по житловому будинку: приміщення 6 площею 22,2 кв.м, 7 площею 11,0 кв.м, 8 площею 11,3 кв.м, загальною площею 44,5 кв.м (22,2+11,0+11,3), вартістю 65183,00 грн. (44,5*1464,78);
- по надвірним будівлям: частина прибудови літ «а-1»: приміщення 9 площею 4,8 кв.м, 10 площею 3,3 кв.м, загальною площею 8,1 кв.м, вартістю 15361,00 грн. (8,1х1896,48); частина підвалу літ «п.» під літ. «А-1» - частина приміщення 11 площею 4,4 кв.м, 12 площею23,3 кв.м. Загальною площею 27,7 кв.м (4,4+23,3) вартістю 10979,00 грн. (27,7х396,39)*; ворота – 1684,00 грн.; 1/2 частина огорожі № 1 – 2265,50 грн. (453х1/2); вигрібна яма № 2 – 1825 грн.; вбиральня-душ літ. «У» - 1707,00 грн., загальною вартістю 33821,50 грн. (15361+10979+1684+1825+2265,50+1707).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 19 612 гривень.
Для розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 , зобов`язано провести переобладнання:
1. Двірні отвори між приміщеннями 1 та 9, 2 та 8, 2 та 7, 2 та 6 закласти.
2. В приміщенні 8 улаштувати перетинку товщиною 0,15 м з двірним отвором, улаштувати таким чином коридор площею 3,4 кв.м та кухню площею 7,5 кв.м.
3. В приміщенні 9 улаштувати перегородку товщиною 0,15 м з двірним отвором,улаштувати таким чином санвузол площею 1,8 кв.м та коридор 2,82 кв.м.
4. Для входу в квартиру АДРЕСА_3 , в приміщенні 10 улаштувати двірний отвір.
5. Улаштувати дверні отвори між коридором площею 2,28 кв.м та коридором площею 3,4 кв.м, між коридором площею 3,4 кв.м та приміщенням 7, між приміщенням 7 та приміщенням 6.
6. В приміщенні 4 улаштувати кухню.
7. Входи до будинку обладнати подвійними дверима.
8.Приміщення гаражу переобладнати шляхом встановлення перегородки товщиною 0,15 м, улаштувати таким чином приміщення з площами 4,4 кв.м та 17,35 кв.м. З воріт улаштувати два окремих входу.
9. Квартиру АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 обладнати окремими мережами водопостачання, електропостачання, газопостачання та каналізації. Схема на Додатку № 1 та на Додатку № 2. 
Визначено частину земельної ділянки S-4 площею 15,53 кв.м та S-5 площею 5,81 кв.м в загальне користування співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визначено за ОСОБА_2 по першому варіанту розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 , в особисте користування земельну ділянку S-1 площею 483,33 кв.м. Так як частина земельної ділянки визнана в загальне користування, то за ОСОБА_2 визнано земельних ділянок загальною площею 494,0 кв.м (483,33+15,53х1/2+5,81х1/2), що відповідає частці в 1/2 частини (жовтий маркер). 
Визначено за ОСОБА_1 по першому варіанту розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 , в особисте користування земельні ділянки S-2 площею 461,53 кв.м та S-3 площею 21,80 кв.м, загальною площею 483,33 кв.м (461,53+21,80). Так, як частина земельної ділянки визначена в загальне користування, то за ОСОБА_1 визначено земельних ділянок загальною площею 494,0 кв.м (483,33+15,53х1/2+5,81х1/2), що відповідає частці в 1/2 частини.
Земельна ділянка S-1 має наступні розміри:
- від точки 7 до точки 8 протяжністю 20,41 м;
- від точки 8 до точки 9 протяжністю 15,29 м;
- від точки 9 до точки 10 протяжністю 3,60 м;
- від точки 10 до точки 18 протяжністю 2,92 м;
- від точки 18 до точки 17 протяжністю 1,0 м;
- від точки 17 до точки 16 протяжністю 2,76 м;
- від точки 16 до точки 15 протяжністю 2,10 м;
- від точки 15 до точки 19 протяжністю 2,26 м;
- від точки 19 до точки 20 протяжністю 1,26 м;
- від точки 20 до точки 21 протяжністю 6,80 м;
- від точки 21 до точки 22 протяжністю 0,20 м;
- від точки 22 до точки 23 протяжністю 2,66 м;
- від точки 23 до точки 24 протяжністю 2,73 м;
- від точки 24 до точки 7 протяжністю 25,53 м.
Земельна ділянка S-2 має наступні розміри:
- від точки 3 до точки 4 протяжністю 19,0 м;
- від точки 4 до точки 5 протяжністю 5,10 м;
- від точки 5 до точки 6 протяжністю 26,93 м;
- від точки 7 до точки 24 протяжністю 25,53 м;
- від точки 24 до точки 23 протяжністю 2,73 м;
- від точки 23 до точки 22 протяжністю 2,66 м;
- від точки 22 до точки 21 протяжністю 0,20 м;
- від точки 21 до точки 20 протяжністю 6,80 м;
- від точки 20 до точки 19 протяжністю 1,26 м;
- від точки 19 до точки 15 протяжністю 2,26 м;
- від точки 15 до точки 14 протяжністю 2,77 м;
- від точки 14 до точки 13 протяжністю 5,78 м;
- від точки 13 до точки 12 протяжністю 7,50 м;
- від точки 12 до точки 3 протяжністю 0,99 м.
Земельна ділянка S-3 має наступні розміри:
- від точки 1 до точки 2 протяжністю 1,92 м;
- від точки 2 до точки 18 протяжністю 9,30 м;
- від точки 18 до точки 10 протяжністю 2,93 м;
- від точки 10 до точки 11 протяжністю 3,99 м;
- від точки 11 до точки 1 протяжністю 7,24 м.
Земельна ділянка S-4 має наступні розміри:
- від точки 2 до точки 3 протяжністю 8,43 м;
- від точки 3 до точки 12 протяжністю 0,99 м;
- від точки 12 до точки 13 протяжністю 7,50 м;
- від точки 13 до точки 14 протяжністю 5,78 м;
- від точки 14 до точки 17 протяжністю 2,10 м;
- від точки 17 до точки 18 протяжністю 1,0 м;
- від точки 18 до точки 2 протяжністю 9,30 м.
Земельна ділянка S-5 має наступні розміри:
- від точки 14 до точки 15 протяжністю 2,77 м;
- від точки 15 до точки 16 протяжністю 2,10 м;
- від точки 16 до точки 17 протяжністю 2,76 м;
- від точки 17 до точки 14 протяжністю 2,10 м.
Схема на Додатку № 3.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 3018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежне повідомлення про розгляд справи, здійснення будівництва будинку за його особисті кошти, безпідставність зменшення частки у спільному майні, проведення поділу будинку заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2011 року, пропуск строку позовної давності, просив скасувати заочне рішення суду та закрити провадження у справі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, вона не зверталась з вимогою про припинення права на частку у спільному майні, заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2011 року визнано спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності сторін, підстави для закриття провадження відсутні, з позовом вона звернулась протягом трирічного строку з дня розірвання шлюбу.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права сумісної власності подружжя на житловий будинок (справа №2-1857/11).

Ухвалою від 11 травня 2021 року апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна поновлено, справу призначено до розгляду на 08 червня 2021 року на 14 год. 20 хв.

Справа тричі призначалась до розгляду: на 08 червня 2021 року на 14 год. 20 хв., 27 липня 2021 року на 15 год.40 хв., 05 жовтня 2021 року на 14 год. 00 хв.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Окрім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З поведінки відповідача вбачається, що він недобросовісно виконує свої процесуальні обов`язки в ході розгляду цієї справи, що виявляється у системному неотриманні судових повісток як за місцем реєстрації, так і за місцем мешкання (т.2, а.с.229-230, т.3, а.с.36-37, 39-40, 42-43; 47-48, 77-78, 83-84, 90-91, 104-105, 107-108, 110-111), що призвело до тривалого розгляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки справа неодноразово призначувалась до розгляду.

Крім того, як вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 (судової повістки на 05 жовтня 2021 року на 14-00год.) (т.3, а.с. 107-108) причиною не вручення судової повістки зазначено: «адресат відмовився».

За приписами п.3ч.8 ст. 128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомлення відмітки про відмову отримати повістку є днем вручення судової повістки.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у судове засідання відповідача та ухвалив розглядати справу апеляційним судом у судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю представника позивача ОСОБА_6 . 

При цьому апеляційним судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01 жовтня 2020 року, ухваленій у справі №361/8331/18, в який касаційний суд зазначив про таке.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. 

Виходячи з доводів касаційної скарги, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Отже, оскільки поважність причин неявки відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи, а саме копією свідоцтва про укладення шлюбу від 09 серпня 1980 року, актовий запис № 981, підтверджується що з 09 серпня 1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі ( т.1, а.с.18).

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03.08.2011 року, ухваленим у справі №2-1857/2011, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання права сумісної власності на житловий будинок задоволено, визнано, що побудований у період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 до ОСОБА_1 (т.1, а.с. 6-7). 

Як вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2011 року скасовано за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року, ухваленим у справі № 2-1857/11, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права сумісної власності подружжя на житловий будинок задоволено, визнано, що побудований у період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 до ОСОБА_1 (т.2, а.с. 203-206). 

Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 1001 кв. м, яка виділена ОСОБА_1 у безстрокове користування для будівництва житлового будинку на підставі рішення виконкому Мелітопольської міської ради народних депутатів № 308/16 від 31.08.1998 року. 

12.02.2009 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.01.2013 року, актовий запис № 58 ( т.1, а.с.19).

23.03.2013 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з укладенням шлюбу, актовий запис № 526, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т.1, а.с. 9). 

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

За приписами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до висновку експерта №2274 від 27.03.2017 року та за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2320 від 07.11.2017 року та додатками до нього експертом запропоновано один варіант поділу житлового будинку АДРЕСА_1 експертом та порядку користування земельною ділянкою з відступом від ідеальних часток співвласників та з розрахунком грошової компенсації (т.1, а.с.91-135, 174-206).

Враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно було набуто подружжям під час шлюбу, на підтвердження чого позивачем надано належні та допустимі докази, при цьому презумпція спільності права власності на майно подружжя відповідачем не спростована, обґрунтовано вважав, що в силу положень статті 70 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності, а тому дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог. 

Крім того, суд врахував фактичний розподіл жилого будинку, надвірних будівель та земельної ділянки між сторонами, а тому дійшов обґрунтовано висновку про поділ будинку та визначення порядку користування земельної ділянки за першим варіантом додаткової експертизи № 2320 від 07.11.2017 року, відповідно до якого:
1) за ОСОБА_2 визнано 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 (жовтий маркер):
- по житловому будинку: приміщення 2 площею 14,5 кв.м, приміщення 3 площею 5,8 кв.м., приміщення 4 площею 13,6 кв.м, приміщення 5 площею 15,3 кв.м, загальною площею 49,2 кв.м, вартістю 72 067, 00 грн.,
- по надвірним будівлям: частина прибудови літ «а-1»: приміщення 1 площею 9,5 кв.м); частина підвалу літ «п.» під літ. «А-1» - частина приміщення 11 площею 17,35 кв.м; ворота, ганок до літ «а-1»; козирок до літ «а-1».; замощення літ. «І»; частина огорожі №1, загальною вартістю 33 724,50 грн.;
2) за ОСОБА_1 визнано 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 (зелений маркер):
- по житловому будинку: приміщення 6 площею 22,2 кв.м; приміщення 7 площею 11,0 кв.м, приміщення 8 площею 11,3 кв.м, загальною площею 44,5 кв.м, вартістю 65 183,00 грн.;
- по надвірним будівлям: частина прибудови літ «а-1»: приміщення 9 площею 4,8 кв.м, приміщення 10 площею 3,3 кв.м, загальною площею 8,1 кв.м; частина підвалу літ «п.» під літ. «А-1» - частина приміщення 11 площею 4,4 кв.м, 12 площею 23,3 кв.м., загальною площею 27,7 кв.м; ворота, частина огорожі № 1; вигрібна яма № 2, вбиральня-душ літ. «У», загальною вартістю 33 821,50 грн. 

Листом від 11.09.2018 року за № 1109/04 «Про виправлення помилки ( опечатки)» ТОВ Регіональне судово-експертне бюро м. Запоріжжя повідомило, що у висновку експерта №2320 від 07.11.2017 року на виконання ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.05.2017 року була допущена опечатка у номері квартир, в зв`язку з чим просять перший абзац на сторінці 10, а саме: «Співвласнику ОСОБА_1 пропонується квартира АДРЕСА_2 (зелений маркер)» вірно читати: «Співвласнику ОСОБА_1 пропонується квартира АДРЕСА_4 , а саме: «Всього, співвласнику ОСОБА_1 пропонується всього приміщень по житловому будинку та надвірних споруд вартістю 99 004,50 грн.(65 183+33 821,50), що менш ніж покладено на ідеальну частку в 1/2 частини на 3393,50 грн.(102 398-99 004,50) та складає 42/100 частини всього домоволодіння (99 004,50/204 796 х 100)» вірно читати: «Всього, співвласнику ОСОБА_1 пропонується всього приміщень по житловому будинку та надвірних споруд вартістю 99 004,50 грн.(65 183+33 821,50), що менш ніж покладено на ідеальну частку в 1/2 частини на 3393,50 грн.(102 398-99 004,50) та складає 48/100 частини всього домоволодіння (99 004,50/204 796 х100)» (т.2, а.с.83). 

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав відповідача у зв`язку з визначенням такого порядку користування земельною ділянкою, і таких відповідачем не наведено.

Отже, відповідно до вимог ч.4 ст.71 СК України суд правильно стягнув з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 19 512 грн. замість його 2/100 частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок та споруди. 

Згідно з вимогами ст.74 ЦПК України, які діяли на час розгляду даної справи, у разі відсутності фізичної особи, яка бере участь у справі за адресою її реєстрації, вважається, що судовий виклик, або судове повідомлення вручене йому належним чином. 

За приписами ч.8 ст. 128 ЦПК України (в ред. 2017 року) днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи, за адресою її реєстрації, якщо вона не повідомила про іншу адресу. 

Відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК України (в ред. 2017 року) якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення про причини неявки.

Твердження апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи 29 січня 2018 року спростовується матеріалами справи, а саме заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи, призначеної на 29 січня 2018 року о 14 год. 00 хв., що підтверджує її обізнаність про час та місце розгляду справи (т.1, а.с.219).

Крім того, у позовній заяві було зазначено як адреса реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_1 – АДРЕСА_5 , так і фактичне його місто перебування, відоме на той час: АДРЕСА_5 . Саме за даними адресами відповідачу неодноразово направлялись судові повістки, які він не отримував (т.1, а,с.31,39, 136,146, 210).

Доводи апеляційної скарги про здійснення будівництва будинку за особисті кошти відповідача не підтверджені належними доказами та спростовуюся змістом рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року, ухваленого у справі №2-1857/2011, яким встановлено, що побудований у період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 до ОСОБА_1 (т.2, а.с.203-206).

Колегія суддів вважає неприйнятними аргументи апеляційної скарги про те, що поділ спірного будинку було проведено заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2011 року, оскільки предметом спору зазначеної справи є визнання права сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , а ні його поділ між сторонами (т.2. а.с.55-58, т.2, а.с.203-206).

Крім того, як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, саме за його заявою про перегляд заочного рішення ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2011 року скасовано та справу призначено до розгляду.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року, ухваленим у справі № 2-1857/11, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права сумісної власності подружжя на житловий будинок задоволено, визнано, що побудований у період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 до ОСОБА_1 . 

Матеріалами справи, зокрема, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 72300642 від 04.11.2016 року підтверджується, що житловий будинок АДРЕСА_1 був зданий до експлуатації та здійснено його реєстрацію 16.09.2016 року на ім`я  ОСОБА_1 (т.2, а.с.59).

До суду з відповідним позовом ОСОБА_2 звернулась у 2016 році.

За приписами частині першій статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 345/2962/14-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження заперечення ним права позивача на спірний будинок, набутий у період шлюбу на час його розірвання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська

       С.В.Маловічко