Ухвала
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 686/17371/20
провадження № 61-17136ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області), Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУ НП в Хмельницькій області), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. 
 
В обґрунтування позову зазначав, що 29 листопада 2010 року відносно нього порушено кримінальну справу № 19/3200 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України. Того ж дня його було затримано за підозрою у вчиненні вказаних злочинів та поміщено в ізолятор тимчасового утримання Хмельницького МВ УМВС.
 
Постановою першого заступника прокурора м. Хмельницького від 02 грудня 2010 року його було звільнено з під варти, а 10 грудня 2010 року слідчим СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області Гайковським І. А. пред`явлено обвинувачення по кримінальній справі № 19/3200 за частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України.
15 січня 2011 року працівниками УБОЗ УМВС України в Сумській області його було затримано в м. Хмельницькому, проведено обшук та доставлено в м. Суми в приміщення УБОЗ УМВС України в Сумській області, де протягом декількох днів його утримували без офіційного оформлення затримання.
 
17 січня 2011 року відносно нього порушено кримінальну справу № 10280562 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України, та складено протокол про його затримання за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України. 
 
20 січня 2011 року постановою Зарічного районного суду м. Суми, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 01 лютого 2011 року, йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яка була залишена без змін.
 
Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Сумській області від 24 січня 2011 року відносно нього було порушено кримінальну справу № 11280075 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 255 КК України, а 26 січня 2011 року пред`явлено обвинувачення по кримінальній справі № 10280562 за частиною третьою статті 307 та частиною першою статті 255 КК України.
 
В подальшому кримінальні справи № 19/3200, № 11280075 та № 10280562 об`єднано слідчим СУ УМВС України в Сумській області Матвєєнко Г. О. в одне провадження за № 10280562.
 
29 квітня 2011 року слідчим СУ УМВС України в Сумській області Матвєєнко Г. О. йому було пред`явлено остаточне обвинувачення по кримінальній справі № 10280562, яку направлено для розгляду по суті до Ковпаківського районного суду м. Суми.
 
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 червня 2014 року його було засуджено за частиною другою статті 307 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла. У пред`явленому обвинуваченні за іншими інкримінованими статтями КК України його визнано невинним і виправдано за недоведеністю участі у вчиненні цих злочинів. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.
 
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2014 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 червня 2014 року скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до місцевого суду. Запобіжний захід залишено у вигляді взяття під варту.
Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми 02 лютого 2015 року кримінальну справу № 10280562 повернуто прокурору Сумської області для організації додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу до набрання постановою законної сили залишено тримання під вартою.
 
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 лютого 2015 року скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до місцевого суду. Запобіжний захід залишено у вигляді взяття під варту.
 
Постановою прокурора прокуратури Сумської області від 26 травня 2015 року змінено пред`явлене йому обвинувачення та згідно нього він обвинувачувався лише за частиною другою статті 307 КК України.
 
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2015 року його                 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців 5 днів з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та золотого ланцюжка (браслет) 500 проби, вагою 69,52 г. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з під варти з зали суду у зв`язку з повним відбуттям покарання.
 
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 вересня 2015 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2015 року в частині засудження його за частиною другою статті 307 КК України скасовано і направлено кримінальну справу в цій частині на новий судовий розгляд до місцевого суду.
 
Постановою прокурора прокуратури Сумської області від 09 жовтня 2017 року змінено пред`явлене йому обвинувачення та згідно нього він обвинувачувався лише за частиною другою статті 307 КК України.
 
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 23 березня 2020 року, його було виправдано за частиною другою статті 307 КК України у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину. Цим же вироком вирішено передати йому вилучені під час численних обшуків речі та майно.
 
Оскільки все вищевикладене завдало йому моральних страждань і він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, просив стягнути на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди за 10 років перебування під тиском органів дізнання і попереднього слідства 5 000 000 грн, а також втрачений заробіток та інші грошові доходи у розмірі 49 342,50 грн
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 672 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 49 342,50 грн. - втраченого заробітку та доходів, 82 100 грн у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній справі, а всього 803 442,50 грн. 
 
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, з урахуванням приписів статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є правомірними. Визначаючи розмір моральної шкоди 672 000 грн, суд виходив з мінімального розміру не менше одного розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, тобто з 29 листопада 2010 року по 23 березня 2020 року (112 повних місяців.) Визначаючи розмір втраченого заробітку та інших грошових доходів, суд дійшов висновку про відшкодування в розмірі                              49 342,50 грн., застосувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства. Крім того, суд дійшов висновку про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 82 100 грн, зважаючи на доведеність позивачем понесення таких витрат і в такому розмірі. 
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині розміру моральної шкоди змінено.
 
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 800 000 грн, 49 342,50 грн. втраченого заробітку та доходів, 82 100 грн у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній справі, а всього 931 442,50 грн.
 
У задоволенні решти вимог відмовлено.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 29 листопада 2010 року по 23 березня 2020 року (дати набрання виправдувальним вироком суду законної сили), тобто 9 років 8 місяців, та врахувавши характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, тривалу неможливість самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, неможливість повного відновлення попереднього, раніше усталеного способу життя позивача, апеляційний суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім у даній справі розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі 800 000 грн. 
 
20 жовтня 2021 року Головне управління Національної поліції в Сумській області звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Касаційна не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є не врахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі слід зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявникові.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області на постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду повернути заявникові.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак