ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7141/21 Справа № 0417/2-3568/2011 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 24 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Sm105, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит 160 000 Євро зі сплатою 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 15 березня 2018 року. Вимоги до ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору поруки № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року. Зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором забезпечені шляхом укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобов`язань за кредитним договором. Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 16 серпня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 265 434,06 Євро, яка підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволений у повному обсязі (а.с.35-36).
Ухвалою суду від 01 грудня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2011 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с. 60-61).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено (а.с.128-131).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 березня 2008 року, оскільки відповідач надав суду довідку, видану ПАТ КБ «ПриватБанк» за №150403/119 від 03 квітня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 починаючи з 25 лютого 2010 по 03 квітня 2013 року не має заборгованості перед банком; кредитні договори на видачу грошових коштів в іноземній валюті між ним і банком за час співпраці не укладались.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” – залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року – залишено без змін (а.с.169-171).
Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині позовних вимог приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.237-241). 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 

Судом першої інстанції встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Sm 105 від 24 березня 2008 року, згідно з яким отримано кредит 160000 Євро зі сплатою 16,00% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення — 15 березня 2018 року.
Зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року забезпечені шляхом укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , відповідно якого у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники; та договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року, розмір відповідальності 200 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № Sm105 від 24 березня 2008 року у ОСОБА_1 станом на 16 серпня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 265 452,71 Євро, яка складається з:
- 151864,42 Євро - заборгованість за кредитом;
- 75333,35 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом;
- 25592,12 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;
- 23,32 Євро - штраф (фіксована частина);
- 12639,49 Євро - штраф (процентна складова).
У довідці, виданій ПАТ КБ «ПриватБанк» Зеленому О.А. № 150403/119 від 03 квітня 2013 року, зазначено, що ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) починаючи з 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року не має заборгованості перед банком; кредитні договори на видачу грошових коштів в іноземній валюті між ним і банком за час співпраці не укладались.

Відмовляючи у задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав суду видану ПАТ КБ «Приватбанк» 03 квітня 2013 року № 150403/19 довідку, згідно якої у ОСОБА_1 за час співпраці відсутня заборгованість перед банком за період 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року та що у цей період він не укладав з банком валютні кредитні договори.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Тлумачення статей 12, 89 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) свідчить, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Проте суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не дослідив наявні в матеріалах справи докази та зробив передчасний висновок про відсутність заборгованості.
У пунктах 38 – 44 постанови від 16 жовтня 2019 року в справі № 182/7775/15 (провадження № 14-252цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком апеляційного суду про те, що довідка про повне виконання б зобов`язань за кредитним договором є належним та допустимим доказом у справі, оскільки він не надав доказів сплати ним коштів на погашення заборгованості.
У справі, що переглядається, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року; видана ОСОБА_1 довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 квітня 2013 року про відсутність у нього заборгованості перед банком та про те, що між сторонами не укладалися валютні кредитні договори, стосується періоду з 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року, а спірний кредитний договір між сторонами укладено 24 березня 2008 року.
За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року в справі № 2-412/1420/2012 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року у розмірі 1 831 101,18 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції не перевірив з чого складається заборгованість – предмет позову у цій справі; не встановив момент настання строку виконання основного зобов`язання та не врахував, що після настання строку виконання основного зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не з`ясував, за який період нарахована заборгованість; не перевірив, чи сплачував ОСОБА_1 кошти на погашення заборгованості; не звернув увагу про наявність судового рішення про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором.
При новому перегляді справи в апеляційній інстанції, судом було витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу 2-2645/11 (провадження 2-412/1420/2012) за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованість за кредитним договором.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року в справі № 2-412/1420/2012 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість станом на 15.05.2009 р. за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року у розмірі 1831101,18 грн. в еквіваленті 170940, 84 Євро, що складається з: 151864,42 Євро — заборгованість за кредитом; 10438,42 Євро — заборгованість по процентам; 474, 93 Євро — пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та штрафні санкції в загальному розмірі 8163,07 Євро.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № Sm105 від 24 березня 2008 року у ОСОБА_1 станом на 16 серпня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 265452,71 Євро, яка складається з: - 151 864,42 Євро - заборгованість за кредитом; - 75 333,35 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 25 592,12 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; - 23,32 Євро - штраф (фіксована частина); - 12639,49 Євро - штраф (процентна складова).
За вказаним рішенням заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута з відповідачів на користь позивача, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.
Вказане стосується тіла кредиту в розмірі 151 864,42 Євро. 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність».
У справі, що переглядається, встановлено, що банк, звернувшись до суду з позовом, використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту за порушення умов договору, що залишилася несплаченою, а також сплати відсотків та пені, відповідно до статті 1050 ЦК України, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року. 

Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012. 

Враховуючи наведене, АТ КБ “ПриватБанк”, звернувшись до суду із позовом, використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту за порушення умов договору, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та пені, відповідно до статті 1050 ЦК України, про що свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012. про стягнення заборгованості, а тому позивач вже не може вимагати сплати відсотків та пені на підставі умов договору, оскільки його строк змінився достроковим стягненням.
Позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 апеляційний суд ухвалює рішення про зміну суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин. Якщо помилки у такому рішенні стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вище викладене, рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково. 

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: