ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20831/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 жовтня 2021 року                                                                                          м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 

Головуючий суддя: 	Черпіцька Л.Т. 	
 	Пилипенко О.Є. 	
судді:	Собків Я.М. 	

за участю секретаря:                                                                             Зуєнка Д.П. 
 за участю: 
представника позивача Адамович О.В.,
представника відповідача Івченко Я.В.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   Головного управління ДПС у м.Києві   на   рішення   Окружного адміністративного суду м.Києва   від   31.05.21   у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДПС у м.Києві    про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії  , 

В С Т А Н О В И Л А: 

ОСОБА_1  у вересні 2020 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 03.02.2020 № 13-о про звільнення позивача.
Поновити позивача на посаді начальника ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві з 04.02.2020.
Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді начальника ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.  
Позовні вимоги мотивовано протиправністю звільнення позивача під час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, відсутності обставини реорганізації та пропонування позивачу інших посад. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2021 року позов задоволено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головне управління ДФС у м. Києві всупереч чинному законодавству України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не запропонувало позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тому, протиправно звільнив позивача.
Головне управління ДПС у м. Києві, не погоджуючись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував, що станом на момент звільнення позивача діяло законодавство, яке передбачало, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення, а не обов`язком. Отже, порядок добору кадрів та призначення на вакантні посади державної служби унормовані нормами законодавства про державну службу та відносяться до сфери дискреційних повноважень суб`єкта призначення у державному органі. 
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції врахував, що на момент звільнення позивача з посади діяла редакція статті 87 Закону України «Про державну службу», яка не передбачала посилання на застосування Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при звільненні працівника та скасовано попередження державного службовця про наступне вивільнення за два місяці й пропонування роботодавцем іншої рівнозначної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби).
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 17.07.2018 наказом головного управління ДФС у м. Києві № 825-0 призначений в порядку переведення на посаду начальника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві.
03 грудня 2019 року позивача ознайомлено з письмовим повідомленням про наступне вивільнення, зі змісту якого вбачається, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Держаної податкової служби України та Державної митної служби України», від 19.06.2019 № 537 «Про утворення територіальних органів державної податкової служби» (далі - постанова КМУ № 537), наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 01.08.2019 № 1-рг «Про реорганізацію Головного управління ДФС у м. Києві», а також на підставі п. 1 ст. 40  КЗпП та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», позивача буде звільнено із займаної посади у строки, визначені діючим законодавством.
Наказом №13-О від 3 лютого 2020 року позивача звільнено з посади начальника Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у місті Києві у зв`язку з реорганізацією та скороченням чисельності відповідно до п.1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Матеріали справи свідчать, що з 27.01.2020 по 17.02.2020 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, що підтверджується листком непрацездатності серії АДШ №359401.
Вважаючи наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10   грудня 2015 року №889-VIII, який набрав чинності 01 травня 2016 року (далі - Закон України «Про державну службу»).
Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу», згідно із пунктом 4 частини першої якої державна служба припиняється, за ініціативою суб`єкта призначення.
 Частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено підстави припинення державної служби за ініціативою призначення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) підставою припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначено скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Водночас у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) було зазначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19   вересня 2019 року № 117-IX змінено редакцію статті 87 Закону України «Про державну службу».
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону №117-IX, що набрав чинності з 25    вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону України «Про державну службу» були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
Цим Законом також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
Разом з тим, жодних змін, які б унормовували процедуру звільнення державних службовців з підстав, визначених пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №   117-IX внесено не було.
Заявник апеляційної скарги доводить, що оскільки після 25 вересня 2019 року спеціальне законодавство не передбачало необхідність попередження державних службовців про їх наступне вивільнення та пропозицію рівнозначної посади, то процедуру звільнення позивача було дотримано, а отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Натомість позивач стверджує, що приписами статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент його звільнення) взагалі не було передбачено жодної процедури звільнення державних службовців з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», отже, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення трудового законодавства, а саме: статей 40 та 49-2 КЗпП України, вимоги яких Головне управління ДФС у м. Києві не дотрималося.
Отже, спірним питанням, яке підлягає вирішенню під час розгляду цієї справи, є співвідношення вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній з 25 вересня 2019 року і на момент звільнення позивача) та їх поширення на спірні правовідносини.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що в силу приписів частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Водночас за приписами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.
У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону України «Про державну службу» підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону України «Про державну службу» містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
Отже, не можна вважати, що стаття 87 Закону України «Про державну службу» у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу в застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону України «Про державну службу» свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.
Водночас виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
Крім того, приписи частини четвертої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87  Закону України «Про державну службу» у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17   червня 2021 року в справі № 240/455/20, від 06 липня 2021 року в справі №640/1627/20.
Отже, ураховуючи, що на момент звільнення позивача (03.02.2020) нормами частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої цією статті, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин положень, зокрема, статей 40 та 49-2 КЗпП .
Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі №   826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.
Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25   липня 2019 року в справі №   807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі №   813/1715/16 та ін.
За змістом частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
У цій справі встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 537 Головне управління ДФС у м. Києві, до якого входив структурний підрозділ ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві (постанова Кабінету міністрів України від 28 березня 2018 р. № 296), в якому працював позивач, було реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві. Водночас пунктом 4 Постанови визначено, що територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при проведенні заходів із згаданої реорганізації Головне управління ДФС у м. Києві як юридична особа публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах, мало додержуватися встановленого КЗпП порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої установи.
Натомість, Головне управління ДФС у м. Києві не вжило жодних заходів з метою працевлаштування позивача, обмежившись виключно попередженням його про наступне звільнення.
Головне управління ДФС у м. Києві не надало належних доказів того, що позивачу пропонували вакантні посади, а також доказів відмови позивача від подальшого проходження служби та доказів відсутності вакантних посад в реорганізованій установі, які за своєю кваліфікацією може обійняти позивач.
Отже, ураховуючи, що Головне управління ДФС у м. Києві не запропонував позивачу всіх вакантних посад, при цьому нормами спеціального законодавства на час звільнення позивача не було визначено жодних особливостей процедури звільнення державних службовців з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недотримання Головним управлінням ДФС у м. Києві порядку звільнення позивача, а отже, про наявність підстав для скасування наказу про його звільнення.
Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі №   21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Рішення суду першої інстанції в частині здійснення судом розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині в силу приписів ст. 308 КАС України апеляційним судом не перевіряється. 
Скаржник не вказує в апеляційній скарзі жодних доводів, які би могли спростувати висновки суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 

Керуючись ст.ст.241,242,250,308,310,312,315,316,321,322,325 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу   Головного управління ДПС у м.Києві   залишити без задоволення, а  рішення   Окружного адміністративного суду м.Києва   від   31.05.21   - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.  

Головуючий суддя: 	Л.Т. Черпіцька 	
судді:	О.Є. Пилипенко 	
 	Я.М. Собків