ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 380/11532/20 пров. № А/857/17571/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Обрізка І.М., Носа С.П.,
з участю секретаря судового засідання                    Кахнич Г.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 15 липня 2021 року у справі № 380/11532/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження,-
суддя в 1-й інстанції –Кухар Н.А., час ухвалення рішення – 15.07.2021 року, місце ухвалення рішення – м. Львів, дата складання повного тексту рішення – 20.07.2021 року,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування п.2 розпорядження Залізничної районної адміністрації від 12.06.2020 року № 305 “Про демонтаж самочинно влаштованої огорожі на АДРЕСА_1 ”.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване розпорядження є протиправним та таким, що прийняте з перевищенням повноважень, оскільки відповідач вправі заявити вимоги про демонтаж самочинного будівництва в судовому порядку, проте не має повноважень самостійно приймати рішення про зобов`язання позивача демонтувати самовільно влаштовану огорожу. Також стверджує, що відповідач прийняв рішення про зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огорожі без доказів встановлення огорожі саме позивачем. Повідомив суд, що адміністративна комісія при Залізничній районній адміністрації 02.06.2020 винесла постанову №120 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, у формі штрафу. Надалі це рішення за позовом ОСОБА_1 скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду (справа №462/7254/20).
Представник позивача на електронну адресу суду надіслала пояснення до позовної заяви, де зазначила наступне. У п. 34 постанови Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 липня 2020 року у справі №520/13871/16-а, суд дійшов висновку щодо правового питання аналогічного спору стосовно компетенції органу місцевого самоврядування приймати розпорядження про демонтаж в примусовому порядку встановленого самочинного об`єкта та дотримання порядку проведення контролю за благоустроєм території. Зокрема, у п. 35 зазначив, що єдиним правомірним засобом реагування у разі виявлення самочинного об`єкту є складення припису, протоколу про адміністративне правопорушення та внесення їх на розгляд адміністративної комісії району. Адміністративна комісія при Залізничній районній адміністрації 02.06.2020 винесла постанову №120 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, у формі штрафу. Надалі це рішення за позовом ОСОБА_1 скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду (справа №462/7254/20).
Представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, де просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Позивач здійснила встановлення огорожі на землях комунальної власності міста у межах червоних ліній та з порушенням Закону України “Про благоустрій населених пунктів” та Правил благоустрою міста Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 року. Зокрема, п. 19.1.4, п. 20.1.31, п. 20.1.24 передбачено відповідальність за самовільне захоплення території (частини території) об`єкта благоустрою м. Львова та за самовільне встановлення огорож. Згідно з п. 4.32 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішення Виконавчого комітету від 01.11.2016 №977 (зі змінами) та п. 4.1.4 Ухвали №777 від 14.07.2016 року “Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради” (зі змінами) до повноважень районної адміністрації належить забезпечення благоустрою району, а відповідно до п. 4.50 належить повноваження щодо розгляду питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо). Згідно з п. 19.1.1 Правил благоустрою у Львові державний і самоврядний контроль та нагляд за дотриманням законодавства у сфері благоустрою здійснюють також комунальні підприємства м. Львова. За порушенням вимог законодавства у сфері благоустрою і Правил благоустрою складаються документи, які зобов`язують усунути порушення (припис, вимога тощо) та протоколи про адміністративні правопорушення відповідно до власних повноважень. На об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом (ст. 16 Закону України “Про благоустрій населених пунктів”). Громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.  Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, ст. 22 Закону України “Про основи містобудування” визначено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законом порядку. У позивача право на забудову не виникло у зв`язку з відсутністю документів про право землекористування. Огорожа позивачем встановлена самочинно, без відведення земельної ділянки та без отримання відповідного дозволу. Згідно із п. 5.1 рішення №834 Львівської міської ради від 09.09.2011 “Про затвердження положення про порядок влаштування огорож у м. Львові” особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт, незалежно від форми власності земельної ділянки на якій буде розташована огорожа.  Згідно з приписати ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно будь яке невиконання покладених на власника чи титульного володільця юридичних обов`язків може розглядатися як порушення приписів чинного законодавства.  Посилання позивача на п. 6 постанови КМУ від 07.06.2017 №406 “Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію” є помилковим, оскільки він стосується індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.  Рішення Львівської міської ради №834 від 09.09.2011 “Про затвердження Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові”, регулює порядок влаштування огорож у м. Львові, зі сторони магістральних вулиць і доріг та між суміжними землекористувачами, а також житлових вулиць місцевого значення у м. Львові з врахуванням існуючих архітектурних традицій, функціонально-планувальних вимог до забудови вулиць, типології елементів огорож, розроблене відповідно до чинних державних норм і правил: ДБН 360-92** “Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень”, СН-441-72* “Вказівки по проектуванню огорож майданчиків та ділянок підприємств будинків і споруд”, яким передбачено планувальні вимоги до влаштування огорож, зокрема, вказано, що огорожі земельних ділянок необхідно влаштувати по межі земельних ділянок, визначених документами на землекористування (Державним актом, договором оренди). Також затверджено художньо-естетичні та технічні вимоги до огорож, наприклад, висота огорожі повинна відповідати вимогам СН-441-72*, але не перевищувати 2,0 м від рівня поверхні землі  (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стіною), нижня цокольна частина огорожі може бути глухою, висота якої не повинна перевищувати 0,75 м, верхня частина огорожі повинна бути прозорою. Коефіцієнт прозорості (відношення прозорих частин огорожі до суцільних частин огорожі) повинен бути більшим за 50 відсотків. Для влаштування огорожі необхідно використовувати природні та традиційні матеріали: камінь, обличкувальну цегла, бетон, дерево, а також металеві елементи – кований та прокатний метал, металеву сітку.
Представник позивача на електронну адресу суду надіслала відповідь на відзив, де зазначила наступне. Залізничною районною адміністрацією не враховано те, що позивач придбала вказану огорожу разом із земельною ділянкою площею 0,0254 га (кадастровий номер 4610136300:05:008:0048) 14.07.2014 року. Оскільки позивач не зводила вказана огорожу, вимога до неї про знесення останньої незаконною. Протягом часу, коли земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 до неї не надходило жодних звернень щодо надання доступу до суміжної ділянки та, відповідно, з її боку не було відмов у доступі. Демонтаж спірної огорожі є крайнім заходом, який застосовується у разі неможливості усунення перешкод належної реалізації територіальною громадою м. Львова своїх прав. Натомість, відповідач у своєму відзиві так і не пояснив, яким чином Позивач перешкоджає територіальній громаді використовувати земельну ділянку комунальної власності.        
Представник відповідача до матеріалів справи долучила додаткові пояснення наступного змісту. Позивач стверджує, що придбала вказану огорожу разом із земельною ділянкою площею 0,0254 га. Проте, це не зафіксовано у самому договорі купівлі-продажу від 14.07.2014 року. На час укладення договору купівлі-продажу від 14.07.2014 року земельної ділянки площею 0,0254 га, кадастровий номер 4610136300:05:008:0048 за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , капітальної цегляної огорожі з металевими воротами та хвірткою на земельній ділянці не існувало, а попередній власник користувався земельною ділянкою виключно у встановлених межах, що підтверджується схемою забудови земельної ділянки від 04.06.2014 року.   
Представник позивача на електронну адресу суду надіслала пояснення до позовної заяви, де зазначила наступне. Оскаржуване розпорядження не відповідає положенням Цивільного кодексу України щодо самочинного будівництва. Так, якщо припустити, що спірна огорожа була зведена самочинно її демонтаж буде вважатися крайнім заходом у розумінні ЦК України. Відповідно до ч. 7 ст. 376 цього Кодексу  у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. ОСОБА_1 не було запропоновано здійснити відповідну перебудову. ОСОБА_1 не зводила спірної огорожі, а натомість придбала земельну ділянку на якій остання вже була розташована.
Представник позивача на електронну адресу суду надіслала пояснення до позовної заяви, де зазначила наступне. Видання Відповідачем розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №114 від 30.03.2021 “Про внесення змін в п. 2, 3 розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 12.06.2020 року № 305 “Про демонтаж самочинно влаштованої огорожі на АДРЕСА_1 ”. Вказаним розпорядженням формулювання “зі сторони АДРЕСА_2 ” було замінено на формулювання “зі сторони вул. Сполучної” мотивоване технічною опискою. Видання вказаного розпорядження не вирішує суперечності, яка виникла щодо розташування спірної огорожі та суперечить європейському принципу належного урядування.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 15 липня 2021 року у справі № 380/11532/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про те, що розпорядження не відповідає закону, зокрема в частині оцінки наявних доказів вини позивача у зведенні спірної огорожі. Твердження про те, що будівництво зазначеної огорожі було здійснено саме позивачем грунтується на припущеннях, а не на наявних фактичних даних, відтак розпорядження є незаконним.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 15 липня 2021 року у справі № 380/11532/20 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване позивачем розпорядження не містить обов`язкових приписів для позивача, а має щодо неї лише  рекомендаційних характер.  
Доказів прийняття відповідачем рішення про примусове знесення самочинно збудованої огорожі, яке б порушувало права позивача, матеріали справи не містять, як і не містять належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним розпорядженням порушено законні права та інтереси позивачів.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 09 червня 2020 року Міжвідомча комісія при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради розглянула лист Департаменту містобудування від 26.12.2019 №4-2403-2851 та інформацію подану ЛКП “Сигнівка” про самочинне будівництво на АДРЕСА_2 та дійшла до висновку, що слід рекомендувати позивачу демонтувати капітальну цегляну огорожу довжиною 2,2 м з металевими воротами та хвірткою довжиною 5,0 м на земельній ділянці комунальної власності міста зі сторони АДРЕСА_2 , оскільки встановлено, що позивач використовує земельну ділянку комунальної власності, також у позивача відсутні дозвільні документи, що підтверджували б право власності чи користування цією земельною ділянкою, а також факт встановлення цієї огорожі на червоних лініях міста.
Розпорядженням голови Залізничної районної адміністрації від 12.06.2020 року № 305 “Про демонтаж самочинно влаштованої огорожі на АДРЕСА_1 ” вирішено таке:
1.Висновок міжвідомчої комісії – протокол №10 від 09.06.2020 §7 затвердити.
2.Рекомендувати гр.. ОСОБА_1 , власниці будинку АДРЕСА_3 , в термін до 15.06.2020 демонтувати капітальну цегляну огорожу довжиною 2,2 м з металевими воротами та хвірткою довжиною 5,0 м, самочинну влаштовану на земельній ділянці комунальної власності міста зі сторони   АДРЕСА_3 ;
3.Рекомендувати гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , співвласникам буд. АДРЕСА_3 , в термін до 15.08.2020 демонтувати капітальну цегляну огорожу довжиною 4,0 м з металевими  воротами та хвірткою довжиною 5,0 м, самочинну влаштовану на земельній ділянці комунальної власності міста зі сторони   АДРЕСА_3 ;
4.При невиконанні гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4  п.п. 2.3 даного розпорядження зобов`язати ЛКП “Сигнівка” в термін до 30.08.2020 підготувати та передати в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації відповідні документи для заявлення позову в суд про примусове виконання п.п. 2.3 даного розпорядження;
5.Контроль за виконанням п.п. 2.3.4 даного розпорядження покласти на директора ЛКП “Сигнівка”;
6.Контроль за виконанням даного розпорядження покласти на заступника з питань житлово-комунального господарства.
Не погоджуючись з таким розпорядженням позивач звернулася до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 3 ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»
Відповідно до положень ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Згідно до п.п. 3 п. “б” ч. 1 ст. 31 закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, до повноважень виконавчих органів належить здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Порядок знесення об`єкта самовільного будівництва визначені ст. 376 ЦК України, відповідно до частини 1 якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України, у випадку істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. 
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила/здійснює будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила/здійснює будівництво. Особа, яка здійснила/здійснює самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
З вищенаведених норм слідує, що зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову може лише суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
Як підтверджено матеріалами справи, Залізничною районною адміністрацією прийнято розпорядження від 12.06.2020 року № 305 “Про демонтаж самочинно влаштованої огорожі на АДРЕСА_1 ”, рекомендовано гр. ОСОБА_1 , власниці будинку АДРЕСА_3 , в термін до 15.08.2020 демонтувати капітальну цегляну огорожу довжиною 2,2 м з металевими воротами та хвірткою довжиною 5,0 м, самочинну влаштовану на земельній ділянці комунальної власності міста зі сторони   АДРЕСА_3 . При невиконанні гр. ОСОБА_1 , п.п. 2.3 даного розпорядження зобов`язано ЛКП “Сигнівка” в термін до 30.08.2020 підготувати та передати в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації відповідні документи для заявлення позову в суд про примусове виконання п.п. 2.3 даного розпорядження.
Апеляційний суд зазначає, що у випадку невиконання позивачем пункту 2 розпорядження (котре стосувалося позивача) для нього не передбачено настання жодних негативних наслідків, тому п. 2 оскарженого розпорядження видається швидше рекомендацією, а не обов`язковим до виконання індивідуальним приписом.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Предметом доказування відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. ч. 2, 6 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Як розтлумачено Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25 листопада 1997 року N 6-зп, "Частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді".
При цьому, як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 2, п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України, ч. 3 ст. 110, ч. 2 ст. 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень ст. ст. 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 4, 17 КАС України в аспекті ст. 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004, дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", а саме, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до змісту розпорядження №305 від 12.06.2020, демонтаж рекомендовано вчинити до 15.08.2020 року. Отже, вже станом на дату підписання цього позову (07.12.2020) розпорядження голови Залізничної районної адміністрації №305 від 12.06.2020 вичерпало свою дію щодо ОСОБА_1 та не порушувало її прав чи охоронюваних законом інтересів, тому її позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 15 липня 2021 року у справі № 380/11532/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 26.10.2021 року