ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 140/2146/21 пров. № А/857/16181/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.  Б.,
суддів                                                                      Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Ковальчук В.Д.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо припинення державного, міждержавного та міжнародного розшуку та закриття оперативно-розшукової справи від 04 березня 2013 року (ОРС «Розшук» № 28/14/141-19 (кс № 0308/18/51 від 17 вересня 2012 року); зобов`язати повторно розглянути скаргу від 31 березня 2020 року та припинити державний, міждержавний та міжнародний розшук, вчинити дії щодо виключення з ЄРДР відомостей про розшук, видалити інформацію про розшук з усіх розшукових обліків та сайту МВС та вчинити усі інші необхідні дії для виключення з бази розшуку МВС України, а оперативно-розшукову справу від 04 березня 2013 року закрити (ОРС «Розшук» № 28/14/141-19 (кс № 0308/18/51 від 17 вересня 2012 року).
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року у кримінальній справі № 0308/1851/2012 йому призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року змінено: виключено з обвинувачення  кваліфікуючу ознаку – вимагання хабара та засудженому призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на три роки з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна. 31 березня 2020 року звернувся зі скаргою до начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з приводу протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо припинення його розшуку та видалення інформації з розшукових обліків, а саме з сайту МВС України, на яку отримав відповідь листом від 30 квітня 2020 року № В-56/01/14-2020. Із зазначеного листа відповідача слідує, що на адресу УДСБЕЗ УМВС України у Волинській області надійшли матеріали на оголошення в розшук засудженого ОСОБА_1 , як такого, що ухиляється від виконання вироку суду, міра запобіжного заходу – взяття під варту. Позивача повідомлено про те, що він ухиляється від виконання вироку суду, який набрав законної сили, а тому відповідно до вимог статей 6, 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» була винесена постанова про заведення оперативно-розшукової справи щодо розшуку ОСОБА_1 , засудженого за ч. 3 ст. 368 КК України, з мірою запобіжного заходу затримання та взяття під варту. Додатково зазначено, що працівники поліції зобов`язані виконувати рішення суду, а тому не можуть приймати будь-які рішення щодо видалення інформації відносно розшуку, зняття з розшукових обліків ГУ НП України та інших будь-яких дій, що суперечать вимогам чинного законодавства України. У зв`язку з цим рекомендовано ОСОБА_1 особисто прибути на територію України та звернутися до Міністерства юстиції України з приводу оскарження вироку суду. Крім того, Головне управління Національної поліції у Волинській області повторно листом від 18 червня 2020 року № В-98/01/14-2020 повідомило, що за відсутності його за місцем постійного проживання як такого, що ухиляється від виконання вироку суду, були підстави для винесення постанови про заведення оперативно-розшукової справи та оголошення його 04 березня 2013 року в державний розшук, ОРС «Розшук» № 28/14/141-19 (кс № 0308/18/51 від 17 вересня 2012 року). З рішенням відповідача не погоджується та зазначає, що він постійно з 2015 року проживає в Королівстві Данія, і відповідачу відоме його місцезнаходження, а тому подальше його перебування у розшуку є незаконним, а ГУНП у Волинській області допущено бездіяльність щодо неприпинення його розшуку та закриття оперативно-розшукової справи щодо нього, видалення інформації щодо розшуку позивача з усіх облікових реєстрів МВС.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строки давності виконання обвинувального вироку не закінчилися, а тому немає правових підстав щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції у Волинській області припинення  розшуку та закриття оперативно-розшукової справи щодо ОСОБА_2 на підставі статті 9-2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Щодо повторного розгляду скарги від 31 березня 2020 року, то така була розглянута у строки передбаченні Законом України «Про звернення громадян» та листом від 30 квітня 2020 року № В-56/01/14-2020 Головне управління Національної поліції у Волинській області надало позивачу відповідь.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що коли особа розшукана і встановлено її місцезнаходження тоді розшук припиняється і застосовуються подальші механізми виконання вироку. Відповідач не заперечує факт розшуку позивача (встановлення місцезнаходження) у Данії і матеріали справи доводять, що позивач є розшуканий, а тому оперативно-розшукову справу щодо позивача має бути закрито.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року у кримінальній справі № 0308/1851/2012 ОСОБА_1 призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року стосовно ОСОБА_1 змінено: виключено з обвинувачення  кваліфікуючу ознаку – вимагання хабара та засудженому призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на три роки з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.
31 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з приводу протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо його розшуку та видалення інформації з розшукових обліків, а саме з сайту МВС України,
Листом від 30 квітня 2020 року № В-56/01/14-2020 Головне управління Національної поліції у Волинській області  надало відповідь позивачу про те, що на адресу УДСБЕЗ УМВС України у Волинській області надійшли матеріали на оголошення в розшук засудженого ОСОБА_1 , як такого, що ухиляється від виконання вироку суду, міра запобіжного заходу – взяття під варту. ОСОБА_1 повідомлено про те, що оскільки  він ухиляється від виконання вироку суду, який набрав законної сили, відповідно до вимог статей 6, 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» була винесена постанова про заведення оперативно-розшукової справи щодо розшуку гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч. 3 ст. 368 КК України, з мірою запобіжного заходу затримання та взяття під варту. 
Також зазначено, що керуючись вимогами статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» працівники поліції зобов`язані виконувати рішення суду, а тому не можуть приймати будь-які рішення щодо видалення інформації відносно розшуку, зняття з розшукових обліків ГУ НП України та інших будь-яких дій, що суперечать вимогам чинного законодавства України. У зв`язку з цим рекомендовано ОСОБА_1 особисто прибути на територію України та звернутися до Міністерства юстиції України з приводу оскарження вироку суду.
Крім того, Головне управління Національної поліції у Волинській області повторно листом від 18 червня 2020 року № В-98/01/14-2020 повідомило, що за відсутності  позивача за місцем постійного проживання як такого, що ухиляється від виконання вироку суду, були підстави для винесення відповідно до вимог статті 6, 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» постанови про заведення оперативно-розшукової справи та оголошення його 04 березня 2013 року в державний розшук, ОРС «Розшук» №28/14/141-19 (кс № 0308/18/51 від 17 вересня 2012 року).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінального процесуального кодексу України  (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виконання вироку  - завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що одержав законну силу, звертається до виконання і безпосередньо реалізуються рішення суду про покарання, про відшкодування шкоди, про оправдання і звільнення з під варти тощо та вирішуються питання, що виникають у зв`язку зі зверненням вироку до виконання і його виконанням.
Статтею 129 Конституції України передбачено основні засади судочинства, серед яких є обов`язковість рішень суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі – КК України) умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.
Згідно із ст. 2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі – Закон № 2135-XII) оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.
Частиною 1 ст. 6 Закону № 2135-XII передбачено підстави для проведення оперативно-розшукової діяльності, зокрема, наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про осіб, які ухиляються від відбування кримінального покарання.
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 8 Закону № 2135-XII оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право, зокрема, звертатися у межах своїх повноважень із запитами до правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій відповідно до законодавства України, міжнародних договорів України, а також установчих актів та правил міжнародних правоохоронних організацій, членом яких є Україна. Прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями  глави 21 Кримінального процесуального кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2135-ХІІ у кожному випадку наявності підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності заводиться оперативно-розшукова справа.
Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що на особу, яка підозрюється в підготовці до вчинення злочину, переховується від органів досудового розслідування, суду або ухиляється від відбування кримінального покарання, безвісти зникла, ведеться тільки одна оперативно-розшукова справа. Без заведення оперативно-розшукової справи проведення оперативно-розшукових заходів, крім випадку, передбаченого   частиною четвертою  цієї статті, забороняється. Про заведення оперативно-розшукової справи виноситься постанова, яка затверджується начальником або уповноваженим заступником начальника органу Національної поліції або начальником відокремленого підрозділу територіального органу Національної поліції, підрозділу Національного антикорупційного бюро України, органу Служби безпеки України, Директором Державного бюро розслідувань або його уповноваженим заступником, керівником територіального органу або його уповноваженим заступником, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, розвідувального органу Міністерства оборони України, Служби зовнішньої розвідки України, оперативного підрозділу органів доходів і зборів, органу або установи виконання покарань чи слідчого ізолятора. У постанові зазначаються місце та час її складання, посада особи, яка виносить постанову, її прізвище, підстава та мета заведення оперативно-розшукової справи. Про заведення оперативно-розшукової справи протягом доби письмово повідомляється прокурор.
Відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону № 2135-ХІІ забороняється передавати і розголошувати відомості про заходи безпеки та осіб, взятих під захист, або такі, що можуть зашкодити слідству чи інтересам людини, безпеці України. Забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2135-ХІІ ведення оперативно-розшукових справ здійснюється щодо невстановлених осіб, які готують вчинення кримінального правопорушення, а також осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання, - до їх встановлення або розшуку, але не більше строків давності притягнення до кримінальної відповідальності чи строків давності виконання обвинувального вироку.
Пунктом 1 ст. 9-2 Закону № 2135-ХІІ оперативно-розшукова справа повинна бути закрита у разі розшуку особи, яка переховувалася від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду, ухилялася від відбування кримінального покарання, а також особи, яка безвісно відсутня.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року у справі № 0308/1851/2012 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання:
-           за ч. 2 ст. 191 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки;
-           за ч. 3 ст. 368 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 (три) роки з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.
Згідно із ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 (три) роки з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2013 року у справі № 0308/1851/2012 вирок Луцького міськрайонного суду від 17 вересня 2012 року щодо ОСОБА_1 змінено. Виключено з обвинувачення відносно ОСОБА_1 кваліфікуючу ознаку - вимагання хабара. Обрано ОСОБА_1 покарання за ч. 3 ст. 368 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 (три) роки з конфіскацією всього належного на праві власності майна.
При цьому, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2012 року запобіжний захід підсудному ОСОБА_1 залишено попередній - підписку про невиїзд, до вступу вироку в законну силу.
Проте, на адресу УДСБЕЗ УМВС України у Волинській області надійшли матеріали на оголошення в розшук засудженого ОСОБА_1 , як такого, що ухиляється від виконання вироку суду, а саме, міра запобіжного заходу - взяття під варту.
04 березня 2013 року працівниками УМВС України у Волинській області відповідно до ст. 6, 9 Закону № 2135-ХІІ була винесена постанова про заведення оперативно-розшукової справи щодо розшуку засудженого, його затримання та взяття під варту.
Відповідно до ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Давність не застосовується у разі засудження за злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 та частиною першою статті 442 цього Кодексу.
З огляду на встановлені обставини та вищевказані норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки строки давності виконання обвинувального вироку не закінчилися, то відсутні правові підстави щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції у Волинській області припинення розшуку та закриття оперативно-розшукової справи щодо ОСОБА_2 на підставі ст. 9-2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».
Щодо позовних вимог про повторний розгляд скарги від 31 березня 2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» (далі – Закон № 393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 
Відповідно до статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви і клопотання) і скарги.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Частинами 1, 3, 4 ст. 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). 
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
Згідно із абз. 1, 6, 7 ч. 1 ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:   об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
З матеріалів справи слідує, що 31 березня 2020 року позивач звернувся зі скаргою до начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з приводу протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо його розшуку та видалення інформації з розшукових обліків, а саме з сайту МВС України(а.с.73-78).
Листом від 30 квітня 2020 року № В-56/01/14-2020 Головне управління Національної поліції у Волинській області надало позивачу відповідь та повідомило, що згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення обов`язкові до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному та касаційному порядку. Оскільки, заявник ухилявся від виконання вироку суду, відповідно не забезпечено вимог законодавства щодо виконання вироку суду, який набрав законної сили, тобто не забезпечується мета покарання, визначена в ст. 50 КК України. Разом з тим, заявника було повідомлено, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» працівники поліції зобов`язані виконувати рішення суду, а тому не можуть приймати будь-які рішення щодо видалення інформації відносно розшуку, зняття з розшукових обліків ГУНП України та інших будь-яких дій, що суперечать вимогам чинного законодавства(а.с.120).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що заява позивача була розглянута у строки передбаченні Законом № 393/96-ВР, а при розгляді зазначеного звернення Головним управлінням Національної поліції у Волинській області порушень Закону № 393/96-ВР не допущено.
Колегія суддів також враховує положення Висновку №  11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №  65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №  63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі № 140/2146/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 19 жовтня 2021 року.