Постанова
Іменем України 
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 442/6507/17
провадження № 61-16770св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Полєтаєв Ігор Олексійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Шеремети А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» (далі - ПАТ «УІК») про захист прав споживача шляхом стягнення сум депозиту.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 17 серпня 2015 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (далі -ПАТ «Український інноваційний банк», ПАТ «Укрінбанк»), правонаступником якого вона вважає ПАТ «УІК», було укладено заяву-договір про розміщення банківського вкладу № 10-1373863 строком до 18 серпня 2016 року, на підставі якого позивач внесла на депозитний рахунок банку 10 612,05 євро. Після закінчення строку дії вказаного договору відповідач кошти не повернув.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «УІК» на свою користь заборгованість за договором банківського вкладу (депозиту) від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 у сумі 10 612,05 євро; проценти за користування вкладом за період дії договору за заявою-договором від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 з 19 лютого 2015 року до 20 лютого 2016 року (368 днів) в розмірі 1 170,52 євро; проценти за користування вкладом понад термін, встановлений у заяві-договорі від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 з 17 серпня 2015 року до 18 серпня 2016 року (381 день); проценти за користування вкладом за період з 19 серпня 2016 року до 03 вересня 2017 року в розмірі 1 218,49 євро; 3 % вартості послуги за кожен день прострочення за заявою-договором від 17 серпня 2015 року 
№ 10-1373863 у розмірі 121 295,73 євро; 3 % річних станом на 31 серпня 2017 року в розмірі 332,31 євро.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ПАТ «УІК» на користь ОСОБА_1 неповернутий вклад за договором про розміщення банківського вкладу від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 у сумі 134 625,10 євро. 
Вирішено питання щодо судового збору. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «УІК» є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк», з яким позивачем було укладено вищезазначений договір і станом на день звернення до суду з позовом відповідач усупереч положенням статей 526, 530 ЦК України не виконав у повному обсязі умови договору банківського вкладу № 10-1373863 та не повернув кошти. У зв`язку з цим у позивача виникло право на стягнення з відповідача суми банківського вкладу (депозиту), процентів за користування вкладом та пені у розмірі 3 % вартості послуг за кожний день прострочення, що в цілому відповідає змісту статей 549, 625, 1058, 1060 ЦК України та статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «УІК» задоволено. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УІК» відмовлено.
Вирішено питання щодо судового збору.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 01 жовтня 2015 року № 659/БТ 
ПАТ «УІК» віднесено до категорії проблемних.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 зазначила, що після запровадження Фондом у банку тимчасової адміністрації повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом відповідно до положень пункту 17 частини першої статті 2, статей 34, 37, 44, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Припинення банком банківської діяльності є можливим виключно у порядку, передбаченому Законом про банки та Законом про гарантування вкладів шляхом: ліквідації банку за рішенням власників після надання на це згоди Національним банком України (далі - НБУ), за відсутності ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного, або виведення неплатоспроможного банку з ринку під контролем Фонду у разі віднесення НБУ такого банку до категорії проблемних або неплатоспроможних.
ПАТ «Український інноваційний банк» не доведено, що його стан як банку та діяльність відповідають або приведені у відповідність до вимог спеціального законодавства, яке регулює банківську діяльність. Протилежне також не спростовано доказами у справі. Судами не встановлено, а учасниками спору не доведено, що план заходів та план фінансового оздоровлення по відповідному банку було виконано в повному обсязі. Постанова Правління НБУ від 01 жовтня 2015 року № 659/БТ «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії проблемних» не оскаржена та не скасована.
Оскільки ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», то й ПАТ «УІК» не набуло прав банку.
Суд апеляційної інстанції не уповноважений замінювати неналежного відповідача належним і залучати співвідповідача або залучати до участі у справі третіх осіб, відтак у задоволенні клопотання представника ПАТ «Укрінбанк» Приходько І. А. про залучення до участі у справі ПАТ «Укрінбанк» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, відмовлено.
В свою чергу, встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача ПАТ «УІК», оскільки вказане товариство не є правонаступником та не набуло прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк», апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 саме з цих підстав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Полєтаєв І. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ «УІК» не є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд неправильно врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, та помилково не врахував наявність ідентичних реквізитів (крім назви) юридичних осіб ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «УІК».
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у січні 2021 року, ПАТ «УІК» заперечувало проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржувану постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року вважало законною та обґрунтованою. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Полєтаєв І. О., на постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, витребувано із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу № 442/6507/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
17 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Український інноваційний банк» укладено договір про розміщення банківського вкладу № 10-1373863 строком до 18 серпня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок банку 10 612,05 євро за процентною ставкою 11,0 %.
 
22 серпня 2016 року ОСОБА_1 направила на адресу ПАТ «Український інноваційний банк» вимогу про повернення грошових коштів. Вказана вимога залишена банком без реагування.
 
Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ «УІК» заборгованість за договором банківського вкладу (депозиту) від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 у сумі 10 612,05 євро, проценти за користування вкладом за період дії договору за заявою-договором від 17 серпня 2015 року № 10-1373863 з 19 лютого 2015 року до 20 лютого 2016 року (368 днів) в розмірі 1 170,52 євро, проценти за користування вкладом понад термін, встановлений у заяві-договорі від 17 серпня 2015 року № 10-1373863, з 17 серпня 2015 року до 18 серпня 2016 року (381 день), проценти за користування вкладом за період з 19 серпня 2016 року до 03 вересня 2017 року в розмірі 1 218,49 євро, 3 % вартості послуги за кожен день прострочення за заявою-договором від 17 серпня 2015 року 
№ 10-1373863 у розмірі 121 295,73 євро, 3 % річних станом на 31 серпня 2017 року в розмірі 332,31 євро.
 
01 жовтня 2015 року Правління НБУ ухвалило постанову № 659/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії проблемних», якою віднесено ПАТ «Укрінбанк» до категорії проблемних банків. Ця постанова НБУ не оскаржена, не скасована та є чинною.
 
Постановою НБУ про неплатоспроможність банку 24 грудня 2015 року ПАТ «Укрінбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням Фонду гарантування вкладів від 25 грудня 2015 року в цьому банку запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25 грудня 2015 року до 24 березня 2016 року (включно), призначено уповноважену особу Фонду для здійснення цих повноважень.
 
22 березня 2016 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність», на підставі відповідного звернення Фонду Правлінням НБУ винесена постанова НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку. Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду прийняте рішення про ліквідацію банку, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк», призначена уповноважена особа Фонду та делеговані всі повноваження ліквідатора цього банку.
 
13 липня 2016 року наглядовою радою ПАТ «Укрінбанк» ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких прийнято рішення про перейменування ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком», змінене місцезнаходження акціонерного товариства, затверджено нову редакцію його статуту, змінені види діяльності товариства за Класифікацією видів економічної діяльності (виключено «діяльність комерційних банків», 
за КВЕД 64.19) та призначені голова правління і члени правління 
(далі - організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року). Державна реєстрація відповідних змін до установчих документів банку проведена цього ж дня приватним нотаріусом (реєстраційна дія № 10741050132038947). Відповідно до пункту 1.1 статуту акціонерного товариства у редакції від 13 липня 2016 року ПАТ «Укрінком» продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Укрінкомбанк» на ПАТ «Укрінком», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрінкомбанк».
 
Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінком» від 28 березня 2017 року знову змінено назву акціонерного товариства на ПАТ «УІК», реєстрація здійснена 03 квітня 2017 року (реєстраційна дія № 10701200000007396). 
 
Відповідно до пункту 1.1 статуту акціонерного товариства у редакції від 18 березня 2017 року ПАТ «УІК» продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Укрінком» на ПАТ «УІК», яке є набувачем всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрінком» та ПАТ «Укрінкомбанк».
 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у справі № 826/1162/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2016 року, визнано незаконними та скасовано з моменту їх прийняття постанову НБУ про неплатоспроможність банку та рішення Фонду про тимчасову адміністрацію, суд зобов`язав НБУ надати 95 днів на відновлення платоспроможності цього банку.
 
Постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2017 року у справі № 826/1162/16 скасовані судові рішення судів попередніх інстанцій, відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування постанови НБУ про неплатоспроможність банку та рішення Фонду про тимчасову адміністрацію.
 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі № 826/5325/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року, визнано протиправними та скасовано з моменту прийняття постанови НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку й рішення Фонду про ліквідацію банку, суд зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Укрінбанк» як банківської установи в обсязі та стані, який існував станом на 22 березня 2016 року. Судове рішення, зокрема, ґрунтується на незаконності та скасуванні постанови НБУ про неплатоспроможність банку та рішення Фонду про тимчасову адміністрацію у справі № 826/1162/16.
 
Національний банк України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Ухвалою Верховного Суду України від 13 квітня 2017 року відкрито провадження у справі № 826/5325/16.
 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у справі № 826/14033/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року та постановою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «УІК», визнано незаконними та скасовано постанови НБУ про неплатоспроможність банку та рішення Фонду про тимчасову адміністрацію.
 
03 серпня 2018 року Верховний Суд у справі № 910/8117/17, зокрема, зазначив, що права та обов`язки ПАТ «Укрінбанк» як банку не можуть вважатися такими, що перейшли до ПАТ «УІК» в силу організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та 28 березня 2017 року.
 
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №826/5325/16 (адміністративне провадження № К/9901/20337/18) у задоволенні заяви Національного банку України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року відмовлено.
 
Відповідно до матеріалів справи ПАТ «Укрінкомбанк» та ПАТ «Укрінком» мають один й той самий ідентифікаційний код юридичної особи - № 0583988. Дата реєстрації цих юридичних осіб, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі- Єдиний реєстр), також збігається. Однак в Єдиному реєстрі відсутній запис про те, що ПАТ «УІК» є правонаступником ПАТ «Укрінкомбанк», такий запис міститься лише в статуті цієї юридичної особи.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 1437цс20), від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16 (провадження № 12-17гс19), від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), та постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 910/12472/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 905/306/17, від 30 вересня 2020 року у справі №405/1873/14-ц (провадження №61-9690св18), від 24 вересня 2020 року у справі № 15/368 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства   -   цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
 
У січні 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції Закону України N 4212-VI (зі змінами, внесеними Законом України № 5405-VI).
 
Частиною четвертою статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; про сплату податків, зборів (обов`язкових платежів); стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, а також визнання недійсними рішень державних органів, пов`язаних з майновими вимогами до боржника.
 
Отже, ГПК України з 19 січня 2013 року встановлено для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів.
 
Так, ухвалою Господарського суду Луганської області від 15 травня 2020 року відкрито провадження у справі № 913/266/20 про банкрутство ПАТ «УІК». Введено процедуру розпорядження майном строком на сто сімдесят календарних днів, до 01 листопада 2020 року. Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Дашко І. В.
 
На офіційному веб-сайті Господарського суду Луганської області в мережі Інтернет 15 травня 2020 року оприлюднено оголошення про порушення справи про банкрутство ПАТ «УІК».
 
Про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз`яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання (частина друга статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).
 
Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій передбачені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
 
Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев`ята статті 16 ГПК України). Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ.
 
Такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16.
 
Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.
 
ЦПК України передбачено ситуації, коли таке провадження не могло бути закінчене у цивільному процесуальному порядку.
 
Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Суд першої інстанції правильно відкрив провадження у справі в порядку цивільного судочинства, оскільки на час відкриття провадження у справі, що переглядається, не було порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «УІК».
 
21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).
 
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.
 
Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).
 
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга зазначеної статті).
 
Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7).
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
 
Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ зазначеної категорії.
 
Наведене дає підстави дійти висновку, що Кодексом № 2597-VIII передбачено також особливості розгляду справ про банкрутство, що і зазначено у статті 7 цього Кодексу.
 
Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи, у тому числі й у суді касаційної інстанції, Верховний Суд застосовує норми Кодексу № 2597-VIII, які є чинними на час такого перегляду.
Зі змісту зазначених норм права випливає, що законодавець захищає не лише права ймовірного банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.
 
Захист прав таких осіб полягає у тому, що інші суди незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.
 
Урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
 
Предметом спору у справі, що переглядається, є майнові вимоги до боржника, щодо якого ухвалою Господарського суду Луганської області від 15 травня 2020 року порушено провадження у справі № 913/266/20 про банкрутство.
 
Тож, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи Верховним Судом, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
 
Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19).
 
Виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, спір у цій справі між сторонами виник з правовідносин, що стосуються укладеного між позивачем та відповідачем договору банківського вкладу, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
 
Отже, судові рішення підлягають скасуванню, а справу потрібно передати до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про банкрутство відповідача, ПАТ «УІК».

 
Аналогічних висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 607/2990/17 (провадження № 61-37199св18), у справі № 159/778/17 (провадження № 61-1749св18), у справі № 754/10739/17 (провадження № 61-44466св18), у справі № 750/8669/17 (провадження 
№ 61-10623св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 750/7344/18 (провадження № 61-5354св19), від 06 жовтня 2021 року у справі № 442/6508/17 (провадження № 61-18311св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 442/1520/18 (провадження № 61-16820св20)
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Отже, вирішення спору у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарської юрисдикції. За встановлених обставин справу необхідно передати до Господарського суду Луганської області, на розгляді у якому перебуває справа № 913/266/20 про банкрутство ПАТ «УІК».
 
Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Полєтаєв Ігор Олексійович, задовольнити частково.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року скасувати.
 
Матеріали справи № 442/6507/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про захист прав споживачів шляхом стягнення сум депозиту передати до Господарського суду Луганської області, на розгляді якого перебуває справа № 913/266/20 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія».
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк