ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7044/21 Справа № 210/5096/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі - Прокуратура Дніпропетровської області,  Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України,    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Сільченко В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст рішення суду складено 23 квітня 2021 року, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області,  Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Прокуратури Дніпропетровської області,  Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, який в подальшому уточнив .
В обґрунтування уточненого позову позивач зазначив, що 25 травня 2004 року ОСОБА_1 був незаконно затриманий слідчим ОВС СУ УМВС України в Дніпропетровській області за підозрою у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.3 ст.289 та ч.2 ст.186 КК України. 
24 жовтня 2004 року старшим слідчим відділу внутрішніх справ СУ УМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 за ч.3 ст.289, ч.2 ст. 186 КК України. На думку ОСОБА_1 вказані дії призвели до обмеження його конституційних прав на вільне пересування, вільне користування майном яке йому належало, спричинили довгострокові моральні та фізичні страждання.
15 червня 2006 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено вирок про визнання ОСОБА_1 винним у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.289, ч.2 ст.186 КК України та призначене покарання ОСОБА_1 у вигляді 7 років 7 місяців позбавлення волі. 
Дніпровським апеляційним судом вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2006 року залишено без змін. 
04 жовтня 2007 року Верховний Суд України скасував вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2006 року та направив справу до суду першої інстанції.
08 вересня 2008 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_1 було направлено на додаткове розслідування до прокуратури Дніпропетровської області, а ОСОБА_1 був звільнений з під варти і йому був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який фактично діяв по 31 грудня 2019 року, так як слідчими діями запобіжний захід не скасований. 
12 вересня 2008 року прокуратурою Дніпропетровської області кримінальну справу за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_1 було направлено до ГУ МВС України в Дніпропетровській області для проведення досудового розслідування. 
З 2009 року кримінальна справа з неприйнятим кінцевим процесуальним рішенням відносно, зокрема, ОСОБА_1 була здана до архіву, де і знаходилась до 2018 року, та за цей період жодних слідчих дій працівниками правоохоронних органів проведено не було.
Позивач ОСОБА_1 , отримавши довідку про судимість, побачив що в ній відображено, що він засуджений Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, вирок якого скасовано Верховним Судом України та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, тобто він під слідством. За для захисту законних прав та інтересів ОСОБА_1 , 08 серпня 2018 року звернувся до начальника СУ НП в Дніпропетровській області з клопотанням про закриття кримінального провадження, однак відповіді на своє клопотання він не отримав, тому ним було подано скаргу на бездіяльність начальника слідчого управління НП в Дніпропетровській області.
Однак, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було відмовлено в задоволенні скарги, оскільки під час її розгляду стало відомо, що матеріали кримінальної справи знаходяться в провадженні Саксаганського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.
04 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про закриття кримінального провадження до Саксаганського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та 08 січня 2019 року було отримано відповідь на вказане клопотання, в якому повідомлено, що розглянути вказане клопотання вони не мають можливості, оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 відсутнє.
15 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області зі скаргою на дії та бездіяльність працівників правоохоронних органів. 
19 лютого 2019 року слідчому СВ Саксаганського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Дубовик А.М. було подано письмове клопотання про закриття кримінального провадження №12019040750000220, однак 22 лютого 2019 року було отримано постанову про відмову в закритті кримінального провадження, в зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження даних про те, що адвокат Мотрук В.І. є захисником Сіренка В.А. В зв`язку з чим, представником позивачів було подано скаргу до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про скасування вказаної постанови слідчого.
28 березня 2019 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області скаргу було задоволено та постанову слідчого скасовано, проте, незважаючи на скасування постанови, слідчим винесено 17 квітня 2019 року постанову про відмову в прийнятті законного процесуального рішення відносно ОСОБА_1 . 
Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що він на протязі 15 років не може реалізувати свої права, оскільки бездіяльністю  Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, які свідомо надавили позивачу завідомо незаконні виписки, порушували його права, та це призвело до того, що позивач на протязі 15 років вважається особою яка має судимість. 
Також позивач вважає, що бездіяльність Прокуратури Дніпропетровської області полягає у тому, що вони на протязі 15 років не здійснювали контроль за кримінальною справою за обвинуваченням ОСОБА_1 . 
Позивач вважає, що дії та бездіяльність відповідачів завдають позивачу тривалих моральних страждань, оскільки по вині відповідачів позивач не може відновити свої порушені права.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України моральну шкоду в сумі 1 200 000 гривень. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 746 967 гривень.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 24 000 гривень.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі.
На думку Прокуратури Дніпропетровської області, суд безпідставно не закрив провадження по даній цивільній справи, оскільки в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і незаконного утримання під вартою, незаконного засудження, незаконних обшуків, незаконної конфіскації майна та рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2020 року стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивачів 2 500 000 гривень, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року змінено та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивачів 1 000 000 гривень, тобто прийняття судом двох окремих рішень щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, буде вважатись подвійним стягненням, тому Прокуратура Дніпропетровської області вважає, що справи є тотожні, оскільки в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, склад учасників цивільного процесу, матеріально – правові вимоги та обставини справи.
Відзив на апеляційну не скаргу не подано.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 24 000 грн., тому, відповіднодо ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника Прокуратури Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, ОСОБА_3 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області – Новікову С.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_4 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2006 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено вирок про визнання, зокрема, ОСОБА_1 винним у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.289, ч.2 ст.186 КК України та призначене покарання у вигляді 7 років 7 місяців позбавлення волі (том №1 а.с. 4-11)
Ухвалою Верховного Суд України від 04 жовтня 2017 року скасовано вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2006 року та направлено справу до суду першої інстанції (том №1 а.с. 12-14)
Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України Департаменту інформаційних технологій №0487962, ОСОБА_1 станом на 02 липня 2018 року у розшуку не перебуває. Разом з тим є особою, яку, зокрема, 15 червня 2006 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська засуджено за ч.3 ст.289, ч.2 ст.186, ст.70, ст.71 КК України до 7 років 7 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 14 листопада 2006 року. Ухвалою Верховного Суду України від 04 жовтня 2007 року вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2006 року скасовано і направлено на новий судовий розгляд. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2008 року на підставі ст.281 КПК України міру запобіжного заходу змінено на підписку про невиїзд, кримінальну справу повернуто на додаткове розслідування. Інші відомості до МВС не надходили (том №1 а.с.15)
Згідно відповіді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2018 року на звернення представника позивача ОСОБА_4 , справа відносно ОСОБА_1 повернута на додаткове розслідування 08 вересня 2008 року до прокуратури Дніпропетровської області (том №1 а.с. 16)
Згідно до відповіді Прокуратури Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року на звернення представника позивача ОСОБА_4 справу відносно ОСОБА_1 12 вересня 2008 року направлено для проведення досудового розслідування до ГУ МВС в Дніпропетровській області (том №1 а.с. 17).
Згідно відповіді Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 20 березня 2018 року на звернення представника позивача ОСОБА_4 , справу відносно ОСОБА_1 спрямовано до СВ Саксаганського ВП КВП ГУ НП (том №1 а.с. 18).
08 серпня 2018 року представник позивача ОСОБА_4 звертався до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області з клопотанням про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (том №1 а.с. 20) 
Згідно відповіді Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 08 січня 2019 року на звернення представника позивача ОСОБА_4 , кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 у період часу з 19 листопада 2012 року по 08 січня 2019 року відсутнє (том №1 а.с. 19).
Постановою Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 22 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 (том №1 а.с. 23). 
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року скаргу представника позивача ОСОБА_4 на бездіяльність Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області задоволено та постанову Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 22 лютого 2019 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 скасовано (том №1 а.с. 24-25)
Постановою Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 07 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді вичерпані можливості їх отримання в суді, оскільки кримінальне провадження розглядається за фактом скоєння ч. 2 ст. 186 КК України, а не відносно особи, зокрема, ОСОБА_1 (том №1 а.с. 26).
07 листопада 2019 року СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019040750001998, за ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. 
Відповідно до Постанови прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 від 28 грудня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040750000220, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України відносно ОСОБА_1 , закрите, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні особи складу кримінального правопорушення.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак, не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди та з визначеним судом порядком стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу), аналогічна правовоа позиція викладена Верховним Судом України у Постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.
Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 233/1997/18, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 та від 27 травня 2020 року у справі №585/724/19.
Пунктами 3, 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає  залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,  психічних  тощо),  яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема,  враховуються стан  здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності,  виваженості  та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Поняття доказів розкрито у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу, як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (§ 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою ($ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2008 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 повернуто на додаткове розслідування прокуратури Дніпропетровської області та до звернення представника позивача ОСОБА_4 20 березня 2018 року до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області органами державної влади ніяких процесуальних дій та рішень стосовно розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 не проводились.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки бездіяльність посадових осіб органу державної влади та надмірна тривалість розгляду кримінальної справи відносносно ньогопризвела до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані, що призвело до душевних та емоційних страждань, порушення свого звичайного способу життя і витрачання додаткових зусиль для організації свого життя.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали позивачі, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у їх життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок бездіяльності посадових осіб органу державної влади, та надмірної тривалості закриття кримінального провадження протягом понад 11 років відносно  ОСОБА_1  позивач зазнавглибоких моральних довгострокових страждань, через усвідомлення, що він є безвинною жертвою державних органів,що передбачає право позивача на відшкодування йому моральної шкоди.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що бездіяльність Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, які свідомо надавили позивачу завідомо незаконні виписки, порушували його права, та це призвело до того, що позивач на протязі 11 років вважався особою, яка має судимість, та бездіяльність Прокуратури Дніпропетровської області, які на протязі 11 років не здійснювали контроль за кримінальною справою за обвинуваченням ОСОБА_1 завдали позивачу фізичного болю та душевних страждань.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не закрив провадження по даній цивільній справи, оскільки в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і незаконного утримання під вартою, незаконного засудження, незаконних обшуків, незаконної конфіскації майна та рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2020 року стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивачів 2 500 000 гривень, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року змінено та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивачів 1 000 000 гривень, тобто прийняття судом двох окремих рішень щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, буде вважатись подвійним стягненням, тому Прокуратура Дніпропетровської області вважає, що справи є тотожні, оскільки в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, склад учасників цивільного процесу, матеріально – правові вимоги та обставини справи, з огляду на наступне.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування моральної шкоди слугувало незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне утримання під вартою, незаконне засудження, незаконні обшуки, незаконні конфіскації майна.
Натомість, предметом розгляду даного спорує відшкодування моральної шкоди внаслідок бездіяльності працівників Головного управління Національної поліції у Дніпропетровської області та прокуратури Дніпропетровської області, що виразилось в тривалому досудовому розслідувані на протязі з 2008 року по 2019 року та не прийняття будь – яких процесуальних рішень в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 . 
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактичні обставини, на яких ґрунтувалися вимоги позивача ОСОБА_1 , про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і незаконного утримання під вартою, незаконного засудження, незаконних обшуків, незаконної конфіскації майна та фактичні обставини справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровської області, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області є різними, а тому, відсутні підстави для закриття провадження у справі, відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Однак при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачам, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, обставини справи, особливості впливу на позивача незаконних дій та бездіяльності прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, глибину переживань у зв`язку з тривалим розглядом кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , змін у житті позивача, у зв`язку з чим колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість і моральних страждань позивача, та необхідні зусилля для організації свого життя, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з Державної казначейської служби України і зменшити його з 746 967 гривень до 50 000 гривень.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.
Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.
За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Також, згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави.
Згідно із п. п. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, зокрема, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року по справі №215/3408/18.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим. 
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокуратури Дніпропетровської області підлягає частковому задоволенню, із зміненням рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Державної казначейської служби України на користь на користь  ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди зменшивши цей розмір з 746 967 грн. до 50 000 грн., в частині порядку стягнення моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_1 з викладенням другого та третього абзацу резолютивної частини рішення суду наступним змістом: «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року змінити в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної казначейської служби на користь на користь  ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди зменшивши цей розмір з 746 967 грн. до 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 
Викласти абзац другий та третій резолютивної частини рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року в наступній редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень». 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.
Головуючий:
Судді: