П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5808/20	
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.
розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну  скаргу  Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від              16 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 12 серпня 2015 року № 534-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначалось, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, де з 2011 року триває внутрішній збройний конфлікт. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії. Жертвами військового конфлікту в Сирії, як правило, стає цивільне населення країни, а позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року № 534-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з таким рішенням, ДМС України надало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Крім того, на думку апелянта, ситуація в Сирії кардинально змінилась, а саме в країні походження позивача відбулося поліпшення політичного та соціального становища, відтак відповідач стверджує, що Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства                     ГУ ДМС України в Одеській області складено обґрунтований висновок від 01 липня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано Рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року №534-15 щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим, на думку відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.
01.12.2021 р. від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;                 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено,  що Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, місце народження: м. Деір-Аз-Зор. За національністю – араб, за віросповіданням – мусульманин-суніт, рідна мова – арабська, володіє російською. 
З матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач має вищу освіту, з 1992 до 2001 роки навчався в школі «Рашід» м. Ракка, Сирія; з 2001 до 2003 року навчався заочно, перебуваючи в м. Раюса, Сирія; з 2004 року до 2005 року навчався на підготовчому факультеті Одеського національного медичного університету м. Одеса, Україна; з 2005 до 2006 роки навчався на факультеті комп`ютерних систем Одеського державного екологічного університету м. Одеса, Україна; з 2006 до 2010 роки навчався на факультеті комп`ютерних систем Одеської національної академії холоду м. Одеса, Україна. Сімейний стан – неодружений, проживає у цивільному шлюбі із громадянкою  України на установчі дані ОСОБА_2 , разом із якою має спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 175-185, том 1). 
На територію України ОСОБА_1 прибув легально - 09.11.2004 року, авіарейсом Дамаск (Сирія) - «Одеса» (Україна), за національним паспортом № 000681808 та оформленою учбовою візою. Під час навчання повертався до Сирії у 2005 та 2006 роках, під час літніх канікул. Останній раз прибув до України у 2006 році, напередодні учбового року. З 2006 року до країни громадянського походження іноземець не повертався.
30 січня 2012 року громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Деір-Аз-Зор (Сирія), звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що його батько в лютому 2011 році надрукував низку негативних статей про діяльність діючої влади в Сирії, а в березні 2011 він прийняв участь в двох мітингах, після чого його заарештували. Протягом 2011 року щомісяця до будинку його батьків приходили співробітники ОСОБА_4 , які цікавилися про місце перебування позивача та його брата ОСОБА_5 . В серпні 2011 року були заарештовані двоє дядьків позивача по лінії матері, які також приймали участь у мітингах. У вересні                2011 року на мітингу був вбитий троюрідний брат позивача – ОСОБА_6 . У листопаді 2011 року в м. Деір-Аз-Зор відбувся мітинг у підтримку президента Сирії, на якому брат позивача висловлював антипрезидентські лозунги, що провокувало співробітників ОСОБА_4 на розгін мітингуючих, в ході якого брат позивача був вбитий.
Рішенням № 24-13 від 01.02.2013 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, - відсутні.
Позивач оскаржив рішення № 24-13 від 01.02.2013 року у судовому порядку.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року у справі №815/1645/13-а, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд постановив: Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 24-13 від 01.02.2013 року. Зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 додаткової форми захисту (а.с. 134-143, том 1).
21 липня 2017 року на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2014 року у справі № 815/1645/13-а, ДМС України прийнято рішення №55-14, яким зобов`язано Головне управління ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 133, том 1).
За результатами розгляду заяви та особової справи №ODS12/20 громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відділом по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок від 01 липня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року №534-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні  (а.с. 79, том 1).
Повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03 вересня 2015 року №38, позивач отримав 25 червня 2020 року, що засвідчив особистим підписом (а.с. 11, том 1).
Відповідачем не заперечується факт отримання позивачем Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03 вересня 2015 року №38, 25 червня 2020 року.
Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року №534-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
З особової справи ОСОБА_1 вбачається, що в основу спірного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, покладено Висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області від 01 липня 2015 року щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни свого громадянського походження заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками. Ситуація в Сирії є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста Сирії, залишились і ті які живуть та функціонують у звичайному ритмі. Під час протоколу співбесіди особа зазначила, що його родина переїхала з м. Дейр-Ез-Зор до м.Ракка. Зазначене підтверджується перебуванням в Сирії близьких родичів заявника.
Також співробітники міграційної служби дійшли висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
На момент виїзду заявника з країни громадського походження у 2004 році, за наданою інформацією, ситуація була спокійною. В разі повернення на Батьківщину заявник побоюється бути заарештованим Мухабаратом через діяльність свого батька та його участь в мітингах проти діючої влади. За інформацією з особової справи, в 2006 році батько заявника висловлював свою думку в мережі Інтернет проти діючої влади, його хотіли заарештувати, але він втік до України. У 2007 році батько заявника повернувся до Сирії, де його було заарештовано в березні 2011 року. Ані заявник, ані члени його родини не входили до складу жодної політичної партії на території Сирії, тому переслідуванню не підвергалися, через що досі проживають в країні.
У Висновку зазначено, що історія заявника не виглядає правдоподібною у зв`язку з тим, що з 2007 по 2011 роки пройшло чотири роки. Це свідчить про те, що батька заявника в зазначений період часу не переслідували, у зв`язку з чим не можливо прийняти історію заявника про переслідування його батька за політичними або іншими переконаннями. Основною причиною свого виїзду з Сирії до України заявник називає бажання отримати вищу освіту в Україні. Інформація стосовно переслідувань на території Сирії та України в особовій справі відсутня. Також в особовій справі заявника відсутні матеріальні докази переслідування його батька на території Сирії. Тому даний матеріальний елемент не підлягає перевірці.
У Висновку також зазначено, що заявник виїхав з території Сирії до початку військових дій, незважаючи на це, слід розглянути можливість альтернативи внутрішнього переміщення, яке можливе на теперішній час в межах країни громадянського походження заявника та приймаючи до уваги, що близькі родичі заявника, а саме: батько, матір та брат проживають в Сирії. На даний момент центральні райони м. Дамаск та міста Тартус і Латакія залишаються безпечними для проживання, відкритий автомобільний шлях з м. Дамаск (Сирія) до м. Бейрут (Ліван). 
З цих підстав у Висновку зазначено, що заявник має можливість скористатись внутрішнім переміщенням, окремі регіони Сирії залишаються спокійними та підконтрольні державному уряду, близькі родичі заявника проживають у м. Ракка, інформація стосовно їхнього переслідування в матеріалах особової справи заявника відсутня.
Аналізом питання щодо перебування в третій безпечній країні у висновку встановлено, що заявник не був визнаний біженцем в іншій країні, та не перебував у третій безпечній країні. На основі вищезазначеного, в матеріалах особової справи заявника немає підстав застосовувати абзац 7 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для відмови на підставі перебування в третій безпечній країні.
У зв`язку із наведеним, на підставі абз. 4 ч. 1 ст.6 Закону України  “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” посадовими особами Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України  в Одеській області  складено Висновок від 01 липня 2015 року про доцільність відмови ОСОБА_1 в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Державна міграційна служба України вказаний Висновок підтримала та рішенням від 12 серпня 2015 року №534-15 відмовила громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості рішення міграційного органу, з урахуванням обставин на час його прийняття та наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду відповідає,  а викладені у апеляційній  скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, додатковий захист – це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
У свою чергу, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону).
Положеннями статті 6 Закон України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
У відповідності зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу “Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на Батьківщину через громадянську війну, а також побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.
Державний кордон України позивач перетинав легально (09.11.2004 року, авіарейсом Дамаск (Сирія) - «Одеса» (Україна), за національним паспортом № 000681808 та оформленою учбовою візою. З 2006 року до країни громадянського походження не повертався.
У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.  
Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).
Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.
В Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015   року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи - з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях Дераа і Ель-Кунейтра, провінції Риф Дамаск, на півночі провінції Хомс, в сільській місцевості провінції Латакія, а також в провінціях Ідліб і Алеппо. Як повідомляється, антиурядові озброєні групи досягли помітних тактичних успіхів в діях проти урядових сил в провінціях Дераа, Алеппо і Ідліб, зокрема, в кінці березня 2015 року вони повністю взяли під свій контроль центр провінції Ідліб. Крім того, антиурядові озброєні групи продовжують періодично вступати в сутички з ИГИШ в сільській місцевості провінції Алеппо і в південному регіоні провінції Дамаск. Фронт “Ан-Нусра” (ФАН), за повідомленнями, грає домінуючу роль серед антиурядових збройних груп і прагне нав`язати свою екстремістську ідеологію общинам.
Відповідно до актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з "Рекомендаціями з питання міжнародного захисту" УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що "більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення "біженець", наведеного в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції ". УВКБ ООН також зазначає, що по відношенню до багатьох цивільних осіб, які залишили країну, "зв`язок з підставами, описаними в Конвенції 1951 року полягатиме в прямій або непрямій, реальної або приписується підтримок однієї зі сторін конфлікту". УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов`язаних зобов`язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.
При цьому, відповідач погодився з тим, що ситуація в країні походження позивача суттєво змінилася відтоді, як він прибув в Україну, але достатніх підстав вважати, що він потребує захисту в розумінні пункту 13 частини першої статті 13 Закону № 3671-VI, на переконання відповідача, немає.
З цих підстав суд вважає, що відповідач формально здійснив перевірку усіх обставин, викладених позивачем. Зокрема, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.
Так, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, відтак ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, отже, ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.
Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, надаючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа, яка потребує додаткового захисту.
Отже, станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 12 серпня 2015 року щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не надав належної оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача, а саме триваючому військовому конфлікту, який охоплює всю територію країни.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 “Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні”, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня             2011 року № 3.
Правовий висновок також змісту щодо шукачів притулку з Сирії наданий Верховним Судом у поставах від 26 травня 2020 року у справі № 815/7109/16, від 23 лютого 2021 року у справі № 815/3558/17.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом.
Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України,  суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.
При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Отже відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на час звернення позивача за захистом в Україні у Сирії тривав збройний конфлікт, систематично порушуються права людини та основні свободи, відтак беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов`язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності через бойові дії. 
У своїх рекомендаціях УВКБ ООН також зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.
Однак, формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, слід зауважити, що адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
За правилами частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Так,  матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, шо  оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу вдруге відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з аналогічних  підстав, що і під час розгляду первинно поданої заяви  у справі 815/1645/13-а про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Такичм чином, оскільки наведені ДМС України підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, досліджені під час судового розгляду у справі № 815/1645/13-а та були   визнані судом протиправними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається і відповідач на їх наявність не вказує, тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було  зобов`язано   ДМС України винести стосовно позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справа №420/8532/20.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення  Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

          Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець