ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Черкаси   

Справа № 711/4268/19		
Провадження № 22-ц/821/1732/21		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Єльцова В. О.        
суддів                        Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.
за участю секретаря Винник І. М.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради
представник відповідача - Новік В. І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу адвоката Шкварко Вікторії Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2021 року та додаткове рішення від 05 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудовані гараж та огорожу, -

в с т а н о в и в :<Текст 1>
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником домоволодіння АДРЕСА_1 .
Володільцями будинку АДРЕСА_1 було самовільно побудовано на території свого будинковолодіння гараж. 
Будівництво було проведено з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм, внаслідок чого з даху гаража стікають дощі, снігові опади, які руйнують її власність, підтоплюють споруди, а запахи бензину та мастильних матеріалів не дають нормально проживати та відпочивати. 
Окрім цього, ця побудова затрудняє суттєво виїзд автомобілем з подвір`я, так як розміщена з порушенням червоних ліній. 
Враховуючи, що зведена відповідачем споруда за своїм характером не є тимчасовою, її побудова не відноситься до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл відповідно до частини 4 Положення «Про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 273 від 05.12.2000. 
Відповідно до п. 3.19 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», житлові будинки на присадибних ділянках треба розміщувати відповідно до проекту забудови району із встановленим відступом від червоних ліній. Огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці. Згідно п. 3.25* для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. 
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. На підставі викладеного просить зобов`язати ОСОБА_2 знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
Додатковим рішенням від 05 липня 2021 року задоволено заяву адвоката Манзар Т. В. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Шкварко Вікторія Вікторівна в інтересах ОСОБА_1 оскаржила рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення місцевого суду повністю та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 , відмовити в задоволенні вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача вказує, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що збудований відповідачем гараж та паркан не є самочинним та не порушує права позивача.
У даному випадку, відповідач здійснив будівництво гаражу та паркану з дозволу та за погодження позивача, однак місце розташування гаража та паркану було протиправно змінено (із захопленням частини проїзду). Стверджує, що позивач згоди на такі зміни не надавала і не могла, оскільки такі суттєво зменшують ширину проїзду та перешкоджають нормальному проїзду.
Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що гараж був побудований у 1991 році за згодою попереднього власника домоволодіння, а в 2010 році було отримано і згоду позивача. При цьому суд зауважив, що позивач не навів доказів будівництва гаражу після 2010 року.
Так, у матеріалах справи є техпаспорт 1988 року та довідка КП «ЧООБТІ» від 31.08.2016 із відомостями, що станом на 2013 рік, замість гаражу існувала літня кухня.
Вказане свідчить про помилковість визначення дати будівництва гаража у 1991 році, у іншому випадку навіщо було б отримувати відповідачу чергову згоду на його будівництво у 2010 році.
Таким чином, зі змісту наведених вище технічних паспортів вбачається, що дійсно у 1991 році існувала літня кухня, однак в подальшому була реконструйована в гараж із збільшенням розмірів в сторону проїжджої частини. 
Так само, станом на 1991 рік існувала огорожа по периметру домоволодіння АДРЕСА_1 , однак після 2013 року збудований вже цегляний паркан, який також змінив місце розташування, порівнюючи з існуючою огорожею в сторону проїзду. До 2013 року паркан проходив в одну лінію з літньою кухнею, а після по кривій лінії із зміщенням в сторону проїзду.
Вказує, що суд першої інстанції, незважаючи на очевидні протиріччя, вказаним доказам в їх сукупності, належної оцінки не надав, причини і законність конфігурації, місця розташування спірних об`єктів не встановив.
Також адвокат вказує, що місцевим судом 05.07.2021 у справі ухвалено додаткове рішення, яким на позивача покладено судові витрати на правничу допомогу.
Відповідно ст. 382 ЦПК України у випадку скасування рішення та ухвалення нового, суд здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам . Отже у випадку задоволення апеляційної скарги, враховуючи що порушення відбулися з вини відповідача, вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції, поклавши їх на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 вказує, що рішення місцевого суду обґрунтоване, підстав для його скасування чи зміни немає. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та стягнути з позивача понесені витрати в апеляційній інстанції на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Як встановлено місцевим судом, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 . 
Відповідач, ОСОБА_2 , є власником суміжної з позивачем земельної ділянки з кадастровим номером: 7110136400:02:022:0086, площею 0,0503 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Пред`являючи позов до суду, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що її сусідами, володільцями будинку АДРЕСА_1 , у 2011 році було самовільно, з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм побудовано гараж та цегляний паркан, які на даний час обмежують право приватної власності позивача, щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою.
Позивач, заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, що гараж був побудований у 1991 році за згодою попереднього власника домоволодіння ОСОБА_3 , а в подальшому було отримано згоду позивача ОСОБА_1 .
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №862/967/20-23 від 28.09.2020 встановлено, що фактичне розташування огорожі літ. «2» не відповідає вимогам п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
Однак, як вбачається з матеріалів справи, огорожа літ. «2» встановлена по межі земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_2 та межує з землями Черкаської міської ради.

Мотиви з яких виходить апеляційний суд на застосовані норми права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19(провадження № 61-18648св20).
Як вбачається з матеріалів справи, на час оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , спір стосовно визначення її меж був відсутній, що підтверджується Актом визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007, відповідно до якого всі суміжні землекористувачі: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ), Черкаська міська рада визначили та погодили розміри та межі земельної ділянки, при цьому на схематичному плані земельної ділянки гараж був відображений. 
24 жовтня 2007 на підставі свідоцтва про право власності за заповітом після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , тобто прийняла домоволодіння у спадщину в тих межах, які були погодженні згідно Акту від 16.01.2007. 
Крім того, 09.01.2010 ОСОБА_1 надала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С. С., якою підтвердила те, що не заперечує проти узаконення (здачі в експлуатацію) гаража за адресою: АДРЕСА_1 .
Тому, місцевий суд дійшов правильного висновку, що у позивача претензій до відповідача щодо розміщення гаража, його відповідності технічним та санітарно-епідеміологічним нормам не було. 
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що після 09.01.2010 відповідачем здійснювалася перебудова гаража, яка в подальшому потребувала узаконення.
Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відмови судом першої інстанції у вимозі про знесення цегляного паркану, апеляційний суд зазначає наступне. 
Згідно з ч.1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про основи містобудування», містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.
Відповідно до абз. 2, 3, 7 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.
Черкаська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Черкас та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.
Відповідно до ч.1 та ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Як вірно встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, ділянка, на якій розташований спірний паркан не належить відповідачу ОСОБА_2 , а належить територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.
Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Пунктами «а», «б» частини першої статті 211 ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок.
Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно із статтею 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Тому, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що з приводу порушення прав територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради, до суду не зверталась, позивача ОСОБА_1 на представництво не уповноважувала.
Згідно із ст. 1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» «червоні лінії» - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення. Тобто при здійснення будівництва необхідно додержуватись місто будівних умов та обмеження забудови земельної ділянки, які містили б комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній та інших вимоги до об`єкта будівництва.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №862/967/20-23 від 28.09.2020 встановлено, що фактичне розташування огорожі літ. «2» не відповідає вимогам п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
Як вбачається з матеріалів справи, огорожа літ. «2» встановлена по межі земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача та межує з землями Черкаської міської ради, а отже ніяким чином не порушує прав позивача, Черкаська міська рада з претензіями щодо розміщення паркану на червоній ліні до відповідача не зверталась, про що вірно вказано в рішенні місцевого суду, з яким погоджується колегія суддів. 
Аналізуючи вищезазначену ст. 15 ЦК України можна зробити висновок, що під порушенням права позивача слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку відповідача, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вирішуючи даний спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. 
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. 
Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. 
Отже, суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неправомірність набуття цього майна відповідачем та його самочинність. А самі доводи апеляційної скарги на самочинність забудов та порушення права позивача, без надання будь-який підтверджуючих та достовірних доказів, не може бути автоматичним презюмуванням наявність порушення встановленого законом порядку набуття права власності на відповідне майно або підставою для знесення.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Щодо оскарження додаткового рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2021 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, стороною відповідача надано договір про надання правової допомоги від 14.01.2020 укладений між адвокатом МанзарТ. В. та клієнтом ОСОБА_2 , відповідно до якого адвокат надає клієнту допомогу у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані з захистом та відновлення порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів (а.с.219); додатковий договір від 19.03.2021, відповідно до якого клієнт та адвокат дійшли згоди, що оплата послуг адвоката у цивільній справі 711/4268/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудовані гараж та огорожу, за надані юридичні послуги по договору про надання правової допомоги №1 від 14.01.2020 складає 10000 грн та сплачується клієнтом у момент підписання даного договору (а.с.220); підписаний адвокатом Манзар Т.В. та клієнтом  ОСОБА_2 акт №11від 19.03.2021 прийому наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 1 від 14.01.2020 з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (а.с.221); квитанцію № 11 від 19.03.2021 щодо сплати ОСОБА_2 10000 грн. (а.с.222).
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05липня 2012року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги від 19.03.2021, вбачається, що вид та характер наданої правничої допомоги, був необхідним для здійснення належного захисту прав та інтересів клієнта, тобто є обґрунтованим.
Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.
Згідно з частинами 4-6ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Скаржником в апеляційній скарзі вказується, що відповідно ст. 382 ЦПК України у випадку скасування рішення та ухвалення нового, суд здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам. Отже у випадку задоволення апеляційної скарги, враховуючи що порушення відбулися з вини відповідача, вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції, поклавши їх на відповідача.
В даному випадку апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, тому в задоволенні вимог апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення також слід відмовити.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення та додаткове рішення є законними та обґрунтованими і підстав для їх зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Одночасно в поданому відповідачем відзиві стояла вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат за надання правничої допомоги в апеляційній інстанції в розмірі 3000 грн., що підтверджується додатковим договором від 27.09.2021(додаток № 2 до Договору про надання правової допомоги № 1 від 14.01.2020), який укладено між ОСОБА_2 та адвокатом Манзар Т. В., актом № 49 прийому наданих послуг на суму гонорару 3000 грн., квитанцією № 49 від 27.09.2021 про сплату коштів в сумі 3000 грн. ОСОБА_2 адвокату Манзар Т. В. 
Тому, враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в сумі 3000 грн. за надання правничої допомоги в апеляційній інстанції, що підтверджується наданими документами в справі.
Сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за особою, яка його сплачувала.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382,383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу адвоката Шкварко Вікторії Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудовані гараж та огорожу, залишити без змін.
Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2021 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 на правничу допомогу, залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції в сумі 3000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий 

Судді: