Справа № 442/7551/18                        Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/1648/19                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 жовтня 2021 року м.Львів

  Справа № 442/7551/18
     Провадження № 22ц/811/1648/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О. 
з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Дрогобичі 22 березня 2019 року, у складі судді Крамара О.В., у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про розірвання договору, припинення сервітуту та знесення каналізаційного колектора, -

встановив:
       
8 листопада 2018 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0346 га на АДРЕСА_1 . Ця земельна ділянка відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 19868883 від 2 квітня 2014 року, внесена 27 березня 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і відповідно до Витягу про реєстрацію права власності від 2 квітня 2014 року, реєстраційний № 328638046106, кадастровий № 4610600000:01:002:0233, належить йому (позивачу) на праві приватної власності. Вказує, що предметом цього сервітуту є право проходу та проїзду будь - яким транспортом сервітуарія по цій ділянці до 12 квітня 2064 року. Зазначає, що права сервітуарія були потрібні йому для більш ширшого (у зв`язку з будівництвом нерухомого майна) доступу до його земельної ділянки. Збудувавши на своїй земельній ділянці житлові будинки (котеджі), відповідач продав їх разом із поділеною відповідно своєю земельною ділянкою. Вказує, що одночасно, в процесі будівництва відповідачем було встановлено на його (позивача) земельній ділянці каналізаційний колектор, чим порушено умови п. 1.4 договору, згідно якого сервітуарію надається право користування земельною ділянкою виключно для цілей та в порядку, передбаченому договором і заборонено її використання в інший спосіб. Власниками земельної ділянки відповідача стали інші особи, а тому у користуванні таким сервітутом у відповідача відпала потреба. Вважає, що договір повинен бути розірваним, сервітут припиненим, а каналізаційний колектор знесеним. Просить позов задовольнити.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір, укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 , кадастровий № 4610600000:01:002:0233, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Припинено дію сервітуту, встановленого укладеним сторонами договором від 15 квітня 2015 року. Ухвалено знести за рахунок ОСОБА_6 , як самочинне будівництво, каналізаційний колектор, збудований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.Зазначає, що відповідач не здійснював прокладання каналізації на земельній ділянці, яка є предметом договору встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці від 15 квітня 2015 року, а тому відсутні підстави для розірвання такого договору. Вказує, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 . Доступ до цієї земельної ділянки можливий лише через земельну ділянку, яка є предметом договору.
2 липня 2021 року представник ОСОБА_8 - ОСОБА_2 подав до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 2 ст. 651 цього Кодексу договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Предметом договору є сервітут, який надає право сервітуарію проїзду та проходу по спірній земельній ділянці і забороняє використання сервітуарієм цієї ділянки в інших цілях. 
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 406 ЦК України та п. д ч. 1 і п. а ч. 2 ст. 102 ЗК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.
Суд першої інстанції оскаржуване рішення мотивував тим, що сервітуарій на спірній земельній ділянці встановив каналізаційний колектор без відома та згоди власника цієї земельної ділянки, чим порушив істотну умову договору. Суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15 квітня 2015 року. Сервітуарій (відповідач) проживає у м.Києві, даною ділянкою не користується, оскільки така є власністю інших осіб. На підставі цього, у відповідача відпала потреба у такому сервітуті, оскільки відпала (припинилася) обставина, яка була підставою для його встановлення.
Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Оскаржуване рішення суду в частині задоволення вимоги про знесення каналізаційного колектора мотивоване тим, що відповідач збудував споруду (каналізаційний колектор) на земельній ділянці позивача без його згоди, без її надання (відведення) для цієї мети. Жодних цивільно-правових договорів з цього приводу між позивачем та відповідачем не укладалося, тому таке будівництво є самочинним.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.
Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належить земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0346 га на АДРЕСА_1 , кадастровий № 4610600000:01:002:0233. 
15 квітня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір про встановлення земельного сервітуту на цю земельну ділянку. Термін дії сервітуту - до 12 квітня 2064 року.
Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із ч.1 та ч.2 ст.102 ЗК України, які є спеціальними по відношенню до норм ЦК України, передбачено, що дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; рішення суду про скасування земельного сервітуту; закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.
На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: припинення підстав його встановлення; коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.
Позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що підстави встановлення сервітуту припинились або використання відповідачем земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки позивачем за цільовим призначенням.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до до ч.ч. 1-3 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401 - 406 ЦК України і статей 98 - 102 ЗК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим типом (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Перелік видів права земельного сервітуту, який не є вичерпним, наведено у статті 99 ЗК України.
Відповідно до статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, га власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 100 ЗК України також передбачено встановлення сервітуту договором, законом, заповітом або рішенням суду.
У розумінні приписів наведених норм потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи.
Заміна власника обслуговуючої ділянки чи власника пануючої ділянки не припиняє дію сервітуту, а лише потребує технічного переукладення договору на нового сервітуарія.
Відповідно до постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року, вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи, а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З листа КП «Дрогобичводоканал» №1794 від 15 квітня 2019 року вбачається, що на земельній ділянці, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233, на АДРЕСА_1 відсутні комунальні мережі водопроводу господарсько-побутової каналізації.
Докази того, що відповідач здійснив прокладання каналізації на земельній ділянці (кадастровий номер 4610600000:01:002:0233), яка є предметом договору встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці від 15 квітня 2015 року, відсутні. Разом з тим ця система каналізація об`єднаю із міською каналізацією.
Відповідач є власником земельної ділянки (кадастровий номер 4610600000:01:002:0258) розташованої у АДРЕСА_1 . Доступ до даної земельної ділянки неможливий інакшим способом, окрім як через земельну ділянку (кадастровий номер 4610600000:01:002:0233), яка є предметом договору встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці від 15 квітня 2015 року. 
Є встановленим, що треті особи по справі є власниками котеджів, які під`єднані до системи каналізації, прокладеної під земельною ділянкою, щодо якої встановлено земельний сервітут. Система каналізації є приналежністю цих котеджів, що є житлом для третіх осіб, які не залучені до участі в справі у якості сторони (відповідачів). Це питання стосується їх прав та законних інтересів. 
Скасування сервітуту призведе до того, що мешканці АДРЕСА_1 будуть позбавлені можливості доступу до власного житла, оскільки іншого виходу та проїзду не існує. Знесення каналізаційного колектора призведе до того, що житлові котеджі втратять своє значення як житло.
При зверненні до суду із вимогою про скасування земельного сервітуту позивач повинен довести неможливість використання своєї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Доказів цього позивач не надав.
Колегія суддів прийшла до висновку, що позивач не довів, що його право порушуну і підлягає судовому захисту.
В ідповідно до ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК України оскаржене рішення належить скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Керуючись: ст. 367, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про розірвання договору, укладеного 15 квітня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 , кадастровий номер 4610600000:01:002:0233, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення дії сервітуту, встановленого договором від 15 квітня 2015 року, укладеним між ОСОБА_8 і ОСОБА_6 ; знесення як самочинного будівництва, каналізаційного колектора, збудованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 2 листопада 2021 року.

Головуючий 
Судді