ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/29985/19
Провадження № 22-ц/4820/1753/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
 
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року (суддя Салоїд Н.М.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа відділ реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа відділ реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.07.2019 року, укладеного між нею та ПАТ «Дельта Банк», за результатами проведених відкритих торгів з реалізації активу банку, у яких ОСОБА_3 стала переможцем. 
Право власності на придбану квартиру зареєстроване позивачем 10.07.2019 року. Проте, вона позбавлена можливості розпоряджатися та користуватися придбаним нерухомим майном, позаяк її квартиру безоплатно та всупереч її волі використовують сторонні для неї особи, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Крім того, позивачем з`ясовано, що реєстрація місця проживання ОСОБА_4 в квартирі була здійснена 28.07.2015 року, тобто після набрання законної сили судового рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23.04.2014 року, яке було підставою звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та припинення права власності подружжя ОСОБА_5 .
ОСОБА_3 зверталася з заявою про скасування реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_4 до Управління з питань державної реєстрації Хмельницької міської ради, проте їй відмовлено у скасуванні реєстрації, оскільки встановити законність підстав місця реєстрації ОСОБА_4 у спірній квартирі неможливо.
Реєстрація місця проживання відповідачів у належній їй квартирі створює перешкоди у здійсненні права власності. В добровільному порядку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відмовились знятись з реєстраційного обліку та звільнити належну на праві власності позивачу квартиру.
Із врахуванням вищезазначеного просила суд визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що відповідачі втратили це право внаслідок переходу права власності на квартиру до іншої особи.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відповідачі не тільки зареєстровані в квартирі, власником якої являється позивач, але й фактично проживають, тому визнання їх такими що втратили право користування житловим приміщенням не є ефективним способом захисту прав.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування скарги зазначала, що суд ухвалив рішення без врахування існуючих правових позицій Верховного Суду, неправильно та неповно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого висновок суду є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи. Квартира не є предметом іпотеки та не є предметом спору, відповідачі ніколи не мали та не набули самостійного права власності та/або інших речових прав на неї, а тому застосування судом правового висновку Верховного Суду України про належність застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, викладених у постановах від 22.06.2016 року у справі №6-197цс та від 21.12.2016 року у справі №6-1731цс16 та терміну «спірна квартира» є помилковим. Зазначає, що її право власності на квартиру набуте правомірно та є безспірним. Відповідачі не є та ніколи не були членами її сім`ї, разом з ними вона ніколи не проживала та не вела спільне господарство. Відповідачі ніколи не мали окремого права на квартиру, також у відповідачів відсутні зареєстровані, у встановленому законом порядку інші речові права на її квартиру. Предметом позову є усунення існуючих перешкод у здійсненні апелянтом права власності на підставі ст.ст. 13, 15, 16, 317, 321, 383, 391, 406 ЦК України, ст.3, 8, 22, 41, 124 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.
Третя особа відділ реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явилася, надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23.04.2014 року, яке набрало законної сили 21.07.2014 року, в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 35190,34 доларів США, що еквівалентно офіційному курсу НБУ 281276,39 грн. за кредитним договором №11329625000 від 07.04.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанком» та ОСОБА_6 , звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 08 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанком», який відповідно договору відступлення права вимоги відступив свої права ПАТ «Дельта Банк», а саме: на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв. м, яка на праві власності належить ОСОБА_6 , ОСОБА_7 шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв.м. Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на предмет іпотеки, а саме: право власності (право володіння, користування та розпорядження) на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв.м.
Спірна квартира належала боржнику ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2000 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, від 05.04.2019 року, право власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23.04.2014 року у справі за №686/24936/13-ц, зареєстровано 13.06.2018 року.
10 липня 2019 року продавець ПАТ «Дельта Банк» продав, а покупець ОСОБА_3 через електронну систему торгів придбала квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу від 10.07.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №1363.
Право власності на зазначену квартиру зареєстровано ОСОБА_3 10.07.2019 року, у Державному реєстрі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 354988468101.
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № К-03-36185 від 13.08.2019 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації ХМР, за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації: 08.11.2007, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації : 28.07.2015.
За актом обстеження житлових умов від 03.03.2021 року №79, виданим Будинкоуправлінням №2 КЕВ м. Хмельницький: у квартирі АДРЕСА_2 і проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . В квартирі є їхні речі та все необхідне для проживання.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно яких ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 311 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Із положень ст. 109 ЖК Української РСР слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Як передбачено ч. 1 ст. 40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом
Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – Суд) як джерело права.
За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (п. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (п. 2).
Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, п. 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, п.п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У п. 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
В силу ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге – стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє – визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, п. 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.
До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.
Суб`єктивне право фізичної особи на житло – це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.
Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканності та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа не може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.
Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно принципів застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
При цьому під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-ІV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Саме такі висновки висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16).
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що колишні власники, які проживають у житлі, придбаному за їхні кошти та переданому в іпотеку, навіть після звернення стягнення на таке майно, в силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування цим житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.
Вимога про визнання колишніх власників іпотечного житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, за аналогією з виселенням має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 є членами сім`ї колишніх власників квартири АДРЕСА_2 , яка була придбана за їх особисті кошти та передана ПАТ «УкрСиббанку» в іпотеку. ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проживають та зареєстровані у цій квартирі на законних підставах. Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять. Спочатку АТ «Дельта Банк», а в подальшому ОСОБА_3 набули право власності на спірну квартиру внаслідок звернення стягнення на неї як предмет іпотеки. 
Визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою, без надання їм іншого житла, призведе до непропорційного втручання в їх право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідачів.
Зазначені обставини та норми закону і були враховані судом першої інстанції.
Окрім цього, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових способів захисту. Визначений позивачем спосіб захисту є неефективним. Навіть при задоволенні позову про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщення, оскільки відповідачі в спірній квартирі фактично проживають, призведе до необхідності звернення до суду для вжиття додаткових заходів, а саме звернення з позовом про виселення.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Судді:                                                                         Т.О. Янчук

                                                                       А.В. Купельський

                                                                       О.І. Ярмолюк