ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1437/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/2459/20 Категорія: 304090000 	Позарецька С. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 жовтня 2021 року м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., 	
за участю секретаря	Любченко Т.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу адвоката Панасюка Олега Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2021 року (повний текст складено 18 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Кучер Ю.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, згідно якого позичальник отримав, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші у розмірі 6 000,00 доларів США. Згідно з п.п. «б» п.2 договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 21 лютого 2020 року. Відповідач у визначений сторонами у договорі строк борг не повернув, умов укладеного із позивачем договору позики не виконав та ухиляється від їх виконання.
Позивач зазначив, що неодноразово нагадував відповідачу про необхідність повернення йому отриманої ним у борг суми грошових коштів, звертався до відповідача з усними вимогами повернути належні йому грошові кошти, проте борг не повернуто до цього часу, що і стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 6000,00 доларів США, а також покласти судові витрати на відповідача, зокрема сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
У травні 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Панасюка О.В., скерував до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним договір позики від 28 лютого 2019 року, мотивуючи підстави позову тим, що жодних грошових коштів у будь-якій формі ОСОБА_1 не отримував від ОСОБА_2 , а сам текст договору позики підписаний ним під впливом помилки. ОСОБА_1 свою позицію з приводу підписання договору позики під впливом помилки мотивує тим, що станом на день підписання договору позики він та ОСОБА_2 були співзасновниками ТОВ «Ф-ГРУП». Цього ж дня, відповідно до нотаріально посвідченого акту приймання-передачі часток в статутному капіталі ТОВ «Ф-ГРУП», його учасники - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали свої частки у статутному капіталі товариства громадянці ОСОБА_4 . Саме тоді позивач та відповідач вирішили врегулювати свої корпоративні відносини як учасники товариства, оскільки ОСОБА_2 за період участі у товаристві вкладав грошові кошти до статутного капіталу товариства і при виході з нього мав намір отримати компенсацію своїх вкладень. 
В той же час приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л.О., яким посвідчувався акт прийому-передачі, було надано сторонам бланк нотаріального договору позики, як зразок, і сторони його підписали помилково, вважаючи, що такий договір може врегулювати корпоративні відносини учасників товариства, а нотаріус, у свою чергу, не роз`яснив, що договір позики в такому випадку, буде удаваним, оскільки реальної передачі коштів в борг не відбулося та вирішення корпоративних відносин повинно оформлятись та вирішуватись в іншому, визначеному чинним законодавством, порядку. 
Таким чином позивач за зустрічним позовом вважає, що сторони помилилися щодо обставин, які мають істотне значення - щодо природи правочину (в даному випадку - договору, який вони підписали), тому керуючись вказаними аргументами просив визнати договір позики від 28 лютого 2019 року недійсним. Крім того позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відповідача (за зустрічним позовом) 840, 80 грн судового збору та 18 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2019 року у розмірі 6 000 доларів США, 1 665, 24 грн судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката 15 000 грн, а всього - 16 665, 24 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
В частині задоволених позовних вимог судом першої інстанції вказано на те, що станом на час розгляду справи відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 грошові кошти на погашення боргу по договору позики від 28 лютого 2019 року не повернуті, а отже неповернута сума позики підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом.
Оцінюючи підстави для стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000,00 грн. суд вважав такий розмір співмірним зі складністю та категорією даної справи, обсягом та часом виконаних робіт, часу судового засідання, у якому брав участь представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним, адвокат та періодом, протягом якого розглянута справа із вказівкою на те, що позивачем за первісним позовом дотримано порядок та спосіб надання доказів, в т.ч. сплати судових витрат.
Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_1 без задоволення місцевий суд зазначив, що позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався в зустрічному позові як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами відсутності факту передачі йому особисто коштів за договором позики, що даний правочин було укладено як удаваний та інших обставин, які нібито впливали на вчинення правочину, а також того, що підписуючи договір позики, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення.
Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 28 лютого 2019 року між сторонами відбувся. Сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору і в тексті договору обумовлено про те, що передачу коштів за договором було здійснено до підписання вказаного договору, а відтак отримано ОСОБА_1 в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 6 000,00 доларів США. Передбачені умови щодо повернення коштів, строку виконання зобов`язання. Сторонами не заперечується факт підписання договору позики від 28 лютого 2019 року, тому підстав для задоволення зустрічного позову суд не знайшов.
Позивач за зустрічним позовом, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку через адвоката Панасюка О.В.
Апелянт зазначає, що своїм рішенням суд першої інстанції надає пріоритетне право на не доведення (доказування) позовних вимог позивачем, чим порушує право змагальності сторін в судовому процесі, а саме ст. 12 ЦПК України, де учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Так матеріали справи не містять жодного доказу з боку позивача за первісним позовом, який би засвідчував факт передачі грошових коштів ним особисто за договором позики відповідачеві.
Наполягаючи на відсутності факту реальної передачі грошових коштів за договором, апелянт у скарзі зазначає, що в самому договорі відсутня умова про те, що його підписанням відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів за договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характуру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику як передумови виникнення боргових відносин.
На переконання скаржника судом не було взято до уваги того, що дійсно грошові кошти не передавалися під час підписання договорів купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Ф-ГРУП». Так само свідок зазначив, що нотаріально договір позики не був посвідчений у зв`язку із тим, що нотаріус відмовилась посвідчувати угоду, оскільки не було фактичної передачі грошових коштів. З цього слідує, що сторони (підписанти) договору позики не змогли переконати нотіруса в тому, що кошти за цим договором уже були передані до його підписання. Даний факт свідчить про те, що будучи у нотаріуса, сторони не передавали грошових коштів по факту чи заздалегідь, оскільки нотаріус на фіктивних умовах відмовилась посвідчувати договір, лише надала бланк для угамування амбіцій одного з учасників товариства. 
Таким чином докази позивача за зустрічним позовом відносно не отримання ним грошових коштів, знаходять своє підтвердження в показах свідка. Апелянт вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 90 ЦПК України не було взято до уваги під час ухвалення рішення показання свідка про відомі йому обставини, що суттєво впливають на вирішення справи по суті.
Більш того скаржник зазначає, що єдиним способом встановити чи дійсно передавалися та отримувалися кошти за договором позики є призначення судово-психологічної експертизи із використанням комп`ютерного поліграфа, проте суд розглянув клопотання заявника без допуску його представника до участі у засіданні, оскільки остання не мала статусу адвоката, обмежив право заявника обгрунтувати свою позицію з цього приводу та безпідставно не призначив такий вид експертного дослідження.
Таким чином, відмовляючи у проведенні психологічної експертизи, суд взяв до уваги лише єдиний доказ - спірний договір позики, інших доказів для вирішення даної справи суду першої інстанції не знадобилося. Хоча відсутність розписок про приймання-передачу грошових коштів, відсутність нотаріального посвідчення договору, який було підписано безпосередньо у нотаріальній конторі, показання свідка, все це не було взято до уваги судом, що стало наслідком неправильного вирішення справи.
Вважаючи рішення незаконним, винесеним без з`ясування обставин, які мають істотне значення для розгляду справи, у зв`язку із чим судом було порушено процесуальне та матеріальне право, скаржник просить апеляційний суд розглянути клопотання про призначення судово-психологічної експертизи із використанням технічного засобу (комп`ютерний поліграф), скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 травня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
До апеляційної скарги додано клопотання про призначення судово-психологічної експертизи із використанням технічного засобу (комп`ютерний поліграф) у зв`язку із тим, що судом першої інстанції було відмовлено у призначенні цієї експертизи, а ухвала не підлягає оскарженню.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання адвоката Панасюка О.В. в інтересах ОСОБА_1 про призначення судово-психологічної експертизи із використання спеціальних засобів (комп`ютерного поліграфа) відмовлено.
Судом вказано на те, що результати психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа не відноситься до висновків експерта чи документів в розумінні доказів та доказування, результати перевірок на поліграфі мають орієнтовне значення, а висновки мають ознаки вірогідності. 
Колегією суддів встановлено, що предмет спору та позовні вимоги не вказують на необхідність призначення судово-психологічної експертизи із використання спеціальних засобів (комп`ютерного поліграфа).
Оспорюючи дійсність договору позики від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 вказує на відсутність факту реальної передачі грошових коштів, що є предметом позики, та укладення вказаного договору під впливом помилки та удаваність правочину.
З матеріалів справи встановлено, що 28 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у простій письмовій формі, за умовами п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальника гроші 6000,00 доларів США, а також чітко зазначається, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.
У пункті 2 договору сторони за цим договором домовилися про те, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 21 лютого 2020 року, при цьому виконання зобов`язання має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем.
Договором передбачено і право дострокового повернення позичальником суми позики, а також обов`язок позикодавця прийняти її (п. 3 договору).
Крім того сторони узгодили у п. 4 договору умову, що при неповерненні суми позики своєчасно, до 21 лютого 2020 року позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченими чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася не сплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. В разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей, передати їх на депозит приватного нотаріуса, що буде свідчити про своєчасне виконання ним умов цього боргового документа.
Також у змісті договору передбачено, що позичальник та позикодавець стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій, і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчиняється з наміром створення відповідних наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним).
Пунтом 6 договору сторони домовилися з приводу того, що після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.
Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що оспорюваний договір підписаний позичальником та позикодавцем. Розписка про отримання коштів ОСОБА_1 від позикодавця ОСОБА_2 не складалася.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином обов`язок доведення обставин, за яких оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, покладається саме на позивача у справі, тобто на особу, яка заперечує його дійсність, тому посилання апелянта на ненадання ОСОБА_2 доказів на підтвердження виконання умов договору та факту передачі грошових коштів ним особисто колегією суддів відхиляються.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Твердження позивача за зустрічним позовом, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі коштів позикодавцем та отримання їх позичальником не знайшли своє підтвердження з огляду на зміст укладеного між сторонами договору від 28 лютого 2019 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Доводи апелянта про неотримання ним коштів за договорами позики не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у самому тексті договору визначено, що передачу коштів було здійснено до підписання цього договору.
Посилання адвоката Панасюка О.В. про «безгрошовість» оспорюваного договру, оскільки позичальником не видавалась розписка про отримані від ОСОБА_2 кошти, не приймаються, оскільки конструкція частини другої статті 1047 ЦК України не передбачає обов`язкового складання розписки на підтвердження укладення договору позики та його умов. Відсутності безготівкових чи касових розрахунків не мають правового значення у цій справі, оскільки не спростовують факту укладення між сторонами договору позики.
Вказівка апелянта на помилкове неврахування судом показів свідка як доказу відсутності факту передачі коштів колегією суддів відхиляється, оскільки судом була надана вірна оцінка такому доказу. Зокрема ОСОБА_3 ствердив, що не був присутнім під час підписання договору позики і не бачив як передавалися кошти, що не виключає можливості передачі грошових коштів у будь-який інший час перед підписанням договору без присутності свідка. Застереження нотаріуса, на яке вказав свідок, зокрема «що нотаріус не буде посвідчувати договір позики якщо немає передачі грошових коштів» не спростовує факту передачі грошей до підписання договору, зазначеного у п. 1 оспорюваного договору. 
Доводи апелянта в цій частині зводяться до однобічного тлумачення та перекручування таких показів. Більш того вищевказані обставини недійсності договору позики, на які вказує ОСОБА_1 , зокрема щодо отримання грошей у позику або безгрошовість позики, не можуть підтверджуватись показами свідків.
Обставини дійсності та виконання договору купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Ф-ГРУП» не є предметом дослідження у ході розгляду даного спору.
Крім того ОСОБА_1 не надано підтверджень, що між ним та відповідачем за зустрічним позовом був укладений оспорюваний договір позики під впливом помилки, оскільки таким чином сторони намагалися врегулювати свої корпоративні правовідносини, пов`язані із продажем своїх часток у статутному капіталі вказаного товариства. Слід врахувати, що спірний договір містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для повернення грошових коштів, внесених позичальником до статутного капіталу товариства у визначеній сумі.
Більш того з акту приймання-передачі часток у у статутному капіталі товариства від 28 лютого 2019 року (а.с. 45, т. 1) вбачається, що вказаний акт складено сторонами на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28 лютого 2019 року, за яким продавці, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передали покупцю ОСОБА_4 частки у статутному капіталі товариства. Отже врегулювання корпоративних відносин учасників товариства було проведено у передбаченому законодавством порядку, а укладення договору позики від 28 лютого 2019 року під впливом помилки, зокрема щодо природи правочину, чи наявності ознак удаваного правочину позивачем за зустрічним позовом недоведено.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Панасюка Олега Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 25 жовтня 2021 року.

Судді