КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/12573/2021                                     Головуючий в суді 1 інстанції  Рибалка Ю.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             30 вересня 2021 року                                                                 м. Київ
                                                                                                                  Справа № 2-Н-388/09
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В., 
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Рибалка Ю.В., 
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», ОСОБА_1 про заміну сторони, шляхом заміни стягувача його правонаступником,
 
встановив:
 
            18 березня 2021 року заявник ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про заміну стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» у цивільній справі № 2-Н-388/09 за заявою ПАТ «Родовід Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 15.3/АА-195.06.2 від 18.12.2006 року в розмірі 141 613, 32 грн. та 751,82 грн. судового збору. 
В обґрунтування вказаної заяви посилається на те, що 04.07.2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 23 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 15.3/АА-195.06.2.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року заяву задоволено.
Замінено стягувача ПАТ «Родовід Банк» (адреса місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3; ЄДРПОУ 14349442) на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б; код ЄДРПОУ 36799749) у цивільній справі № 2-Н-388/09 за заявою ПАТ «Родовід Банк» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості  за кредитним договором № 15.3/АА-195.06.2 від 18.12.2006 року в розмірі 141 613, 32 грн.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що  на стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 55 цього Кодексу. 
Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 55 ЦПК України. У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено у ч.5 ст. 442 ЦПК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 року по справі №916/617/17.
Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд першої інстанції також зазначає, що приписами ст. 442 ЦПК України встановлена заміна саме сторони у виконавчому провадженні, статус якої (стягувач та боржник) вона набуває після відкриття виконавчого провадження. Тобто за виконавчим листом, який виданий судом на підставі судового рішення у справі, повинно бути відкритим виконавче провадження. Разом з тим, не зважаючи на відсутність відкритого виконавчого провадження за судовим наказом від 18.06.2009 року № 2-Н-388/09, суд першої інстанції, керуючись ст. 442 ЦПК України, задовольнив заяву ТОВ «Вердикт Капітал» та замінив стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал».
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься завірена генеральним директором ТОВ «Вердикт Капітал» копія судового наказу від 18.06.2009р. №2-Н-388/09, на зворотній стороні якого міститься відмітка головного державного виконавця Вовка A.B. від 30.06.2016р. з гербовою печаткою з посиланням на п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого, у разі якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, такі суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових сум.  Даний факт свідчить про те, що державним виконавцем виконано судовий наказ від 18.06.2009р. №2-Н-388/09, проте сума боргу не була витребувана стягувачем. Виконавче провадження за вказаним наказом закінчено.
 
В судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2  підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності  відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу від 01 квітня 2021 року, суд першої інстанції враховуючи правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 20.11.2013 року у справі № 6-122цс13, дійшов висновку про задоволення заяви та заміну сторони  - стягувача у виконавчого провадженні з ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал», що стосується вимог до боржника ОСОБА_1 , оскільки заявником доведено  підстави для матеріального та процесуального правонаступництва. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає нормам процесуального права та матеріалам справи. 
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.
Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).
Відповідно до ч. 1. ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (ч. 5 ст. 442 ЦПК).
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч.1  ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за змістом ст. 512 ЦК України, ст. 442 ЦПК та ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється його правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. 
У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11 (провадження  № 61-46230св18), у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №6-1355/10 (провадження №61-12076св18).
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу ( ч. 5 ст. 442 ЦПК України).
Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2009 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 2-н-388/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованості за кредитним договором № 15.3/АА-195.06.2 від 18.12.2006 року в розмірі 141 613 грн. 32 коп. 
04.07.2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 23 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 15.3/АА-195.06.2.
Встановивши, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуло всіх прав кредитора ПАТ «Родовід Банк», у тому числі на отримання виконання зобов`язань за кредитним договором № 15.3/АА-195.06.2 від 18.12.2006 року, укладеним між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає вимогам статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на викладені вимоги закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для заміни сторони у виконавчому провадженні зі стягувача ПАТ «Родовід Банк» на стягувача ТОВ «Вердикт Капітал», оскільки після винесення судового наказу про стягнення заборгованості за договором кредиту змінився стягувач, а тому не набувши статусу стягувача, правонаступник позбавлений процесуальної можливості вчиняти відповідні дії для належного виконання судового рішення  згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 95 ЦПК України (у редакції, що діяла на час винесення судового наказу), судовий наказ є  особливою  формою  судового  рішення  про стягнення  з  боржника  грошових  коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною 1 ст. 14 ЦПК України (у (в редакції, що діяла на час винесення судового наказу), визначено, що судові рішення,  що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів  місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою  України, - і за її межами.
Таким чином, вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду. При цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні новий кредитор позбавлений можливості звернутися до виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня  2018 року у справі № 643/4902/14-ц,  від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц та від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц.
Отже, колегія суддів вважає наявними підстави для задоволення заяви про заміну сторони стягувача, оскільки звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту ст. 512, 514 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Доводи апеляційної скарги про те, що у разі відсутності  відкритого виконавчого провадження, заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником  при виконанні судового наказу є неможливою, оскільки частиною 5 ст. 442 ЦПК України така заміна передбачена лише при виконанні виконавчого листа, яким судовий наказ не є,  колегія суддів відхиляє враховуючи наступне. 
Відповідно до ч.1, 2  ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Положення частини п`ятої статті 15 цього Закону передбачають, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
Згідно з ч. 4 ст.  263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 2-н-148/09 (провадження № 61-1104св18) з аналогічних правовідносин, судом касаційної інстанції зазначено, що по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. У зв`язку заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, і її заміна новим кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваних ухвал) за заявою заінтересованої особи. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник).
Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.
Скасовуючи у вказаній справі, що виникла з аналогічних правовідносин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та задовольняючи заяву правонаступника стягувача про заміну стягувача при виконанні судового наказу, Верховний Суд у постанові  від 25 квітня 2018 року зазначив, що висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження з посиланням на відсутність виконавчого провадження є помилковим.  За таких підстав Верховний Суд не погодився і з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для заміни сторони виконавчого провадження з посиланням на те, що заявник має лише статус правонаступника і не є стороною у справі про видачу судового наказу, оскільки він суперечить положенням статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України 2004 року та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем виконано судовий наказ від 18.06.2009 року №2-Н-388/09 з огляду на відмітку державного виконавця з посиланням на п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними. 
Відповідно до копії судового наказу Подільського районного суду м. Києва від 18 червня 2009 року № 2-н-388/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 141 613 грн. 32 коп., на зворотній стороні міститься відмітка, вчинена головним державним виконавцем Вовк А.В., з гербовою печаткою відділу, а саме зазначено: 30.06.2016 року п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакцій, чинній станом на 30.06.2016 року), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:  боржник - фізична особа  (крім  випадків,  коли  виконанню підлягають виконавчі документи   про   стягнення   аліментів, відшкодування  шкоди,  завданої  каліцтвом  чи  іншим  ушкодженням здоров`я,  у  зв`язку  з  втратою годувальника,  а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно  боржника,  розшук  яких здійснювався  органами  Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
З викладеного вбачається, що державним виконавцем зафіксовано повернення виконавчого документу на підставі п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла станом на 30 червня 2016 року,  оскільки боржник - фізична особа чи майно  боржника,  розшук  яких здійснювався  органами  Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
02 червня 2016 року прийнято новий Закон України «Про виконавче провадження» №1404, який набрав чинності  05 жовтня 2016 року.
Так, згідно з п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що  набрав чинності  5 жовтня 2016 року, у разі якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, такі суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових сум.
 
Отже доводи апеляційної скарги про закінчення виконавчого провадження з підстав виконання судового рішення є  необґрунтованими, оскільки на час поставлення державним виконавцем відмітки з посиланням на п. 7 ст. 47 Закону, діяв Закон України «Про виконавче провадження», в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV з відповідними змінами та доповненнями, який втратив чинність 05.01.2017 року на підставі нового Закону України «Про виконавче провадження» №1404 від 2 червня 2016 року, що набрав чинність 05 жовтня 2016 року. Відповідно наведена скаржником в апеляційній скарзі норма зазначеного закону чинною ще не була, а тому не могла бути підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.
Разом з тим, як вбачається з відповіді начальника Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі Київської області від 12.08.2021 року на запит адвоката Васьковського Є.В.,  згідно бази даних АСВП (спецрозділ) на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 52360397 згідно судового наказу № 2-Н-388 від 18.06.2009 року, виданого Подільським районним судом м. Києва  про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованості в розмірі 142 365 грн. 14 коп.
28.09.2016 року відкрито дане виконавче провадження. 29.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві згідно п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( відсутність майна у боржника). Станом на 11 серпня 2021 року зазначений судовий наказ на виконання повторно до Відділу не надходив.
З викладеного вбачається, що після повернення виконавчого документа стягувачеві ПАТ «Родовід Банк» 30 червня 2016 року з підстав, визначених п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач повторно 28 вересня 2016 року звертався з заявою про примусове виконання судового наказу, і 29 грудня 2016 року виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав відсутності у боржника майна.  
За викладених обставин, доводи апеляційної скарги представника боржника ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження з підстав виконання судового рішення, є безпідставними.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви заміну сторони стягувача при виконанні судового наказу, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому  оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , -  залишити без задоволення. 
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року. 

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                       Немировська О.В.