РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/13479/20
Провадження № 22-ц/4815/1140/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Рівненської області, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
        ОСОБА_2 , 
                ОСОБА_3 , 
                ОСОБА_4 , 
                ОСОБА_5 , 
                ОСОБА_6 , 
                ОСОБА_7 , 
                ОСОБА_8 , 
                ОСОБА_9 ,        
                ОСОБА_10 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2021 року у складі судді Галінської В. В., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 19 хвилин, повний текст рішення складено 26 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є адвокатом і здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 29.01.2004 № 1888, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури. Рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 28 грудня 2017 року № Д/4-4 відносно ОСОБА_1 порушене дисциплінарне провадження з формулюванням складу дисциплінарного проступку наступним чином: «Адвокат Іванов І. О., не маючи належних повноважень, направляв заявнику листи від 29.09.2017 р. № 114-АП та від 05.10.2017 р. №120-2-АП та склав стосовно заявника Протокол про адміністративне правопорушення від 05.10.2017 р. серія КВ №000057. Додатково, варто зазначити, що ні вищезгадані листи, ні протокол про адміністративне правопорушення від 05.10.2017 р. не містять відомостей про наявність у адвоката ОСОБА_1 відповідних повноважень на вчинення таких дій.». 26 січня 2018 року відповідачем, за наслідками порушеної дисциплінарної справи прийнято рішення № Д/5-6, відповідно до якого на ОСОБА_1 накладене дисциплінарне стягнення у вигляді попередження на підставі п. 3 ч. 2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (порушення Правил адвокатської етики) за скаргами начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України Ковальова Р. Ю. від 05.10.2017 р. та від 07.11.2017 р.. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року у справі № 826/689/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 липня 2020 року у цій справі, визнано протиправним та скасоване незаконне рішення-1 про порушення дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 .. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 826/2526/18 визнано протиправним та скасовано незаконне рішення-2 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Ухвалами Верховного Суду від 07 квітня 2020 року та від 25 травня 2020 року у цій справі відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами відповідача та ОСОБА_11 на цю постанову суду апеляційної інстанції. Вказує, що на момент подання позову, висновки викладені у  постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року у справі № 826/689/18, постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 826/689/18,  постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 826/2526/18, є остаточними. Незважаючи на те, що ним неодноразово доводилось до відома відповідача те, що останній не уповноважений розглядати дисциплінарну справу відносно нього (а тому не має права приймати будь-які рішення у цій справі), відповідач проігнорував вимогу Закону 5076 та його позицію і, в наслідок розгляду дисциплінарної справи, 26 січня 2018 року прийняв незаконне рішення-2. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року у справі №826/689/18 скасоване незаконне рішення-1 (про порушення дисциплінарної справи відносно ОСОБА_1 ) та констатовано, що відповідно до ст. 33 Закону 5076, відповідач не був уповноважений розглядати дисциплінарну справу стосовно ОСОБА_1 , а тому його рішення у цій справі не можуть відповідати вимогам закону. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 826/689/18, який залишив це рішення суду апеляційної інстанції без змін. З цих же підстав (порушення юрисдикції розгляду дисциплінарної справи) постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі №826/2526/18 скасоване незаконне рішення-2 (про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності). Вважає, що впродовж декількох місяців, з листопада 2017 року по січень 2018 року він докладав значних зусиль для: вивчення скарги, аналізу чинного законодавства, формування правової позиції, яка, зокрема, стосувалась відсутності правомочності відповідача розглядати скаргу, для чого докладав чималих зусиль та витрачав багато часу, які міг використати на здійснення професійної діяльності або для особистих потреб. Неодноразове відхилення відповідачем такої позиції (доводів), яка у результаті перевірки судами виявилась правильною і беззаперечною, тривалий час пригнічувало його, наводило на думки щодо сумніву у своїх професійних здібностях, сприяло і на час розгляду судових справ, втраті віри у власні сили, свою правоту. Зазначає, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності набуло широкого розголосу як у професійному середовищі, так і серед необмеженого кола осіб. З урахуванням того, що його було притягнуто за вчинені в інтересах адвоката дії, але, на думку відповідача з привласненням позивачем функцій члена Ради адвокатів міста Києва, за перебігом дисциплінарної справи слідкувало чимало адвокатів. 06 лютого 2018 року на офіційному сайті Національної асоціації адвокатів України, Ради адвокатів України було опубліковано статтю під назвою «Право на заняття адвокатською діяльністю колишньої голови Ради адвокатів м. Києва зупинено - рішення КДКА Рівненської області». З цією статтею ознайомився він, а також його колеги, друзі приятелі та окремі клієнти, а, отже, факт притягнення його до дисциплінарної відповідальності набув публічного розголосу, що ще більше пригнітило та посилило його негативний психологічний стан. Протягом цих двох з половиною років він витрачав час та зусилля для відновлення справедливості у його розумінні, готував позови, інші процесуальні документи, особисто приймав участь у судових засіданнях, аналізував судову практику тощо. Безумовно, сам по собі факт оскарження незаконних рішень відповідача, як і тривалість судових розглядів вплинули на нього, змінили його як особистість, так як тривалий час невизначеність його становища, він був упевнений у своїй правоті, не пройшла для без наслідків: періодичні хвилювання, розмірковування, побоювання за результат справи тривалий час впливали на психічний стан. Психологічне напруження, його розчарування у колегах (склад комісії відповідача) та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем його права, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров"я, безумовно свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. З урахуванням мотивів незаконних рішень відповідача, їх повторюваність, тривалості існування психологічних наслідків цих рішень для нього, вважає справедливим визначити розмір завданої відповідачем моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., і саме таку суму просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд не врахував загальні підходи для відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень – органом державної влади, які були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема щодо того, що адекватне відшкодування шкоди, в т.ч. і моральної, за порушення прав людини є одним з ефективним способів юридичного захисту. Додає, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Доводить, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а, отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Зазначає, що прийняття відповідачем рішень про порушення дисциплінарної справи відносно позивача і накладення на позивача дисциплінарного стягнення, які в подальшому були визнані протиправними та скасовані судами, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих стосунків, тобто заподіяли йому моральну шкоду. Акцентує увагу на тому, що місцевий суд не застосував до спірних правовідносин норми, які підлягали застосуванню, а саме: ст.. 23 та 1173 ЦК України та пояснює, що ці правовідносини врегульовані саме ст. 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується незалежно від вини цих органів. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Рівненської області вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити як безпідставну. 

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Cудом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 29.01.2004 № 1888, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.

05.10.2017 р. та 07.11.2017 року до Вищої кваліфікаційної дисциплінарної комісії адвокатури зі скаргами щодо адваката ОСОБА_1 звернувся начальник департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_11 .

Голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури вказані скарги листами за вих. № 2163 від 24.10.2017 року та за вих. № 2253 від 14.11.2017 року скерував для розгляду голові кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області для розгляду по суті.

Обгрунтовуючи рішення про необхідність направлення скарг для розгляду до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури посилався лист від 20.04.2017 року КДКА м. Києва, яка повідомила про те, що протягом тривалого часу не мають належного кворуму, і зазначене унеможливлює приймати відповідні рішення при реалізації повноважень дисциплінарної палати. Таке рішення прийнято на підставі п.2.3.18 Регламенту ВКДКА, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 78 від 04.-05.07.2014р., в якому зазначено, що голова ВКДКА має право скерувати розгляд справи до КДКА, якщо регіональна КДКА не сформована, або відсутній за будь-яких причин кворум на засіданнях КДКА регіону. 

28 грудня 2017 року Дисциплінарна палата Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області на підставі рішення №Д/4-4 порушила дисциплінарну справу стосовно адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_1 за скаргами начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_11 .

Згідно рішення №Д/5-6 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 26 січня 2018 року накладено на адвоката ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді попередження на підставі п.3 ч.2 ст.34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (порушення Правил адвокатської етики)  за скаргами начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України Ковальова Романа Юрійовича від 05.10.2017 та від 07.11.2017.

ОСОБА_1 з даними рішеннями не погодився та оскаржив їх в судовому порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року у справі №826/689/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення дисциплінарної палати КДКА Рівненської області №Д/4-4 від 28 грудня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 28 грудня 2017 року №Д/4-4 про порушення відносно адвоката ОСОБА_1 дисциплінарного провадження визнано протиправним та скасовано.

Суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 є адвокатом, данні про нього як адвоката внесені до Єдиного Реєстру Адвокатів України і адреса основного робочого місця Київська область, м. Київ Солом`янський район вул. Авіаконструктора Антона, 10, відтак враховуючи положення ст.33 Закону №5076 дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 як адвоката може здійснюватися лише кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури м.Києва, оскільки його робоче місце знаходиться у м. Києві.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі №826/689/18 касаційну скаргу Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі №826/2526/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправним індивідуальний акт-рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 26 січня 2018 року №Д/5-6 та скасовано його окремі положення (пункт 2), а саме: в частині накладення на адвоката ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження на підставі п. 3 ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (порушення правил адвокатської етики) за скаргами начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України Ковальова Р.Ю. від 05.10.2017 року та від 07.11.2017 року. 

Суд дійшов висновку про допущення кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Рівненської області порушення процедурного характеру під час здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 , тобто КДКА Рівненської області була неналежним органом для розгляду скарги.

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року та від 25 травня 2020 року у відкритті касаційного провадження у справі №826/2526/18 відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що неправомірними діями відповідача, неправомірність яких встановлена судовими рішеннями, йому заподіяна моральна шкода.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла,за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди судом не встановлено і позивачем таких доказів суду не надано. Сам по собі факт винесення рішень відповідачем, які були в подальшому скасовані судом з тих підстав, що скарги на позивача мала розглядати регіональна КДКА м. Києва, а не КДКА Рівненської області, не може слугувати достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. 

Судові рішення, якими скасовано рішення КДКА Рівненської області від 28 грудня 2017 року № Д/4-4, від 26 січня 2018 року №Д/5-6, не свідчать того факту, що позивач був притягнутий до відповідальності за порушення, яке не вчиняв. Окрім цього, Регламент ВКДКА, затверджений рішенням Ради адвокатів України № 78 від 04.-05.07.2014р., не містить положень, за якими би КДКА Рівненської області оспорила рішення голови ВКДКА про направлення скарг для розгляду.

Оскаржувані рішення відповідача не підтверджують погіршення стану здоров"я позивача, не свідчать про порушення звичайних життєвих зв`язків, моральні страждання позивача, їх тривалість, характер та глибину.

Покликання апеляційної скарги на те, що в цьому спорі місцевий суд неправомірно застосував положення ст. 1167 ЦК України, тоді як, на його думку, до застосування підлягає ч. 1 ст. 1173 ЦК України, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень і моральна шкода, завдана ним, відшкодовується незалежно від вини, апеляційним судом оцінюються критично.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, органи адвокатського самоврядування не є органами держави чи місцевого самоврядування, що прямо зазначено у Конституції України та Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», і при дисциплінарному провадженні не виконують жодних делегованих повноважень. 

Так, за ч. 1 ст. 2 Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатура України – недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.

Покликання апелянта на судові рішення у справах № 464/3789/17 та № 750/6330/17 колегією суддів відхиляються, оскільки викладені у них обставини пов`язані із захистом конституційних прав громадян, а не прав, які випливають із статусу адвоката у взаємовідносинах із органами адвокатського самоврядування. Натомість до застосування у спірних правовідносинах підлягає правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 р. у справі № 438/978/17 (провадження № 61-2665св19), згідно із якою лише констатація факту про завдання моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками. Таким чином, правові позиції Верховного Суду у справах у справах № 464/3789/17 та № 750/6330/17 не підлягають застосуванню, адже стосуються інших правовідносин, а рішеннями КДКА Рівненської області моральної шкоди апелянту не завдано.

У своїй апеляційній скарзі позивач вказує на безпідставність посилання місцевого суду на рішення КДКА м. Києва від 28.01.2021 р. № 444 та від 25.02.2021 р. № 455 про порушення відносно апелянта дисциплінарної справи та закриття дисциплінарного провадження, які містять висновок про вчинення адвокатом ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, а саме порушення вимог ст.ст. 11 та 57 Закону України «Про адвокатур та адвокатську діяльність» та ст.ст. 12.65 Правил адвокатської етики, вважаючи, що вказані рішення не спростовують вини КДКА у Рівненській області та не стосуються предмету спору.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м.Києва №444 від 28 січня 2021 року порушено дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_1 .

25 лютого 2021 року Дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м.Києва прийнято рішення №455, яким закрито дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_1 у зв`язку зі сплином строку притягнення до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення дисциплінарного проступку.
Пуктом 115 вказаного рішення, дисциплінарна палата КДКА м. Києва дійшла до висновку про вчинення адвокатом ОСОБА_1 дисциплінарного проступку: порушення ним положень статей 11, 57 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та положень статей 12, 65 Правил адвокатської етики.

Таким чином, рішення КДКА м. Києва від 28.01.2021 р. № 444 та від 25.02.2021 р. № 455 підтверджують ту обставину, що адвокат ОСОБА_1 вчинив діяння, яке є дисциплінарним проступком, у зв`язку із чим були прийняті рішення нашої КДКА, а судами рішення були скасовані виключно із підстав неналежності органу, який розглянув скарги, а не через відсутність у діях апелянта складу дисциплінарного проступку.

Особливості розгляду справ з участю КДКА не врегульовані чинним КАС України, а віднесення спорів адвокатів із КДКА до компетенції адміністративних судів визначено лише постановами Верховного Суду. При цьому, інші спори щодо оскарження рішень про притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності згідно КАСУ передбачають повторний розгляд справ компетентним органом.

Згдіно ч.8 ст.266 КАС України, Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя або залишити його без змін. У випадку скасування судом рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, Вища рада правосуддя розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.

Згідно із п.2 ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Таким чином, рішення КДКА м. Києва є логічним продовженням розгляду одних і тих же скарг ОСОБА_11 щодо адвоката Іванова І. О., а визнання судами рішень КДКА у Рівненській області протиправними не свідчать про незаконність притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а вказують на прогалини в процесуальному регулюванні таких правовідносин, які усунуті шляхом прийняття рішень з цього ж питання належною КДКА м. Києва, і у даному спорі рішення КДКА Рівненської області та КДКА м. Києва щодо адвоката Іванова І. О. мають розглядатися і оцінюватися у своїй єдності.

Так, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 року у справі № 826/2526/18 рішення суду першої інстанції, яким у позові ОСОБА_1 було відмовлено, скасовано, через висновок апеляційного суду про порушення вимог статті 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно із якою дисциплінарне провадження може здійснюватися кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н.М.

Судді:                                                        Хилевич С. В.                                
                               Боймиструк С. В.