Постанова
Іменем  України 
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 444/2319/18
провадження № 61-4606св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                   Коротуна В. М.,      
                         
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
відповідач -   ОСОБА_1 , Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у складді судді Зеліско Р. Й. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів:  Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення № 19 Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 11 лютого 2016 року, скасування рішення № 29846243 від 01 червня 2016 року про державну реєстрацію права власності гр.  ОСОБА_1 на земельну ділянку та скасування в поземельній книзі запису про право власності гр. ОСОБА_1 на земельну ділянку.
Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці від км 11+106 м до км 20+534 м від 1962 року, погодженого із старшим землевпорядником Нестеровського (колишня назва Жовківського району у 1951-1991 роках) району у користуванні залізниці перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, в межах зазначених у цьому плані.
Зазначав, що 17 листопада 2015 року комісією в складі головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 20 км + 230 м - 20 км + 242 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів на відстані 9-8 метрів з правої сторони від осі головної колії знаходиться земельна ділянка огороджена сіткою, яка належить гр. ОСОБА_1 Адреса ділянки: АДРЕСА_1 . Площа перекриття становить 0,0144 га.
Вказував, що із рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області № 19 від 11 лютого 2016 року позивачеві стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622785700:01:009:0090, загальна площа якої становить 0,06 га, була передана у власність відповідачки                   ОСОБА_1 Малехівською сільською радою Жовківського району Львівської області на підставі прийнятого рішення № 19 від 11 лютого 2016 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Вважає, що вказане рішення є незаконним, оскільки передана відповідачці ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 0,0144 га, знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та закріплена за Регіональною філією «Львівська залізниця», а тому згадане вище рішення Малехівської сільської є незаконним та таким, що порушує право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, а відтак таким, що підлягає скасуванню.
Вказував, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.
Вважає, що відповідач Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області під час прийняття оскаржуваного рішення порушила також норми пункту б частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України, який зазначає, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. 
З урахуванням викладених обставин позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 від 11 лютого 2016 року № 19; скасувати рішення № 29846243 від 01 червня 2016 року про державну реєстрацію права власності гр. ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,06 га, кадастровий номер: 4622785700:01:009:0090, за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати у поземельній книзі запис про право власності гр. ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га кадастровий номер: 4622785700:01:009:0090, за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ «Українська залізниця» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.
Не погодившись з таким рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 березня 2021 року АТ «Укрзалізниця» звернулось до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року.  
 
З урахуванням уточненої касаційної скарги від 26 квітня 2021 року заявник просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
03 червня 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця», в якому відповідачка просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
15 червня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60376756.
Із викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990 року, 2008 року вбачається, що земельна ділянка яка перебуває у власності гр. ОСОБА_1 знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по АДРЕСА_1 .
Згідно витягу Малехівської сільської ради від 05 вересня 2018 року                                  № 1114/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1955 - 1957 року, обліковувалось 0,26 га землі та жилий будинок 1920 року забудови.
Із оскаржуваного рішення Малехівської сільської ради № 19 від 11 лютого 2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 » вбачається, що громадянці ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за кадастровим номером 4622785700:01:009:0090 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0600 га по АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_1 у власність дану земельну ділянку.
Із кадастрового плану спірної земельної ділянки, вбачається, що згідно опису меж від А до Б земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по АДРЕСА_1, тобто межує із землями загального користування.
Відповідно до довідки виконкому Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області дорога по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Малехівської сільської ради.
У 2015 році було проведено капітальний ремонт вказаної дороги за рахунок бюджету с. Малехів.
З копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» неможливо встановити межі земельної ділянки площею 14,2 га, за яку проведено оплату,  та чи включає вона територіально в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було.
З клопотаннями про проведення земельно-технічної експертизи позивач не звертався.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
 
Відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодекса України (далі - ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
 
Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
 
Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».
 
Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
 
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
 
До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»).
 
Аналогічна правова норма міститься у статті 68 ЗК України.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
 
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема                           у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі          № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Українська залізниця» посилалося на те, що 17 листопада 2015 року комісією в складі головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 20 км + 230 м - 20 км + 242 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів на відстані 9-8 метрів з правої сторони від осі головної колії знаходиться земельна ділянка, огороджена сіткою, яка належить                           гр. ОСОБА_1 Адреса ділянки: АДРЕСА_1 . Площа перекриття становить 0,0144 га.
Обгрунтовуючи підставність своїх вимог, позивач, зокрема, посилався на:
- внутрішній акт, з якого вбачається, що комісією в складі головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 20 км + 230 м - 20 км + 242 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів на відстані 9-8 метрів з правої сторони від осі головної колії знаходиться земельна ділянка огороджена сіткою, яка належить гр. ОСОБА_1 . Адреса ділянки: АДРЕСА_1 . Площа перекриття становить 0,0144 га;
- план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році;
- податкові декларації з плати за землю.
Матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка за адресою:                               АДРЕСА_1 , належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60376756.
Із викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990 року, 2008 року вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у власності гр. ОСОБА_1 , знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по АДРЕСА_1 .
Згідно витягу Малехівської сільської ради від 05 вересня 2018 року                                      № 1114/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1955 - 1957 року, обліковувалось 0,26 га землі та жилий будинок 1920 року забудови.
Це свідчить про те, що на момент будівництва залізниці, спірна земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 .
Із кадастрового плану спірної земельної ділянки, вбачається, що згідно опису меж від А до Б земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по АДРЕСА_1 , тобто межує із землями загального користування, що спростовує посилання позивача на те, що спірна земельна ділянка накладається на землі залізниці.
Відповідно до довідки виконкому Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області дорога по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Малехівської сільської ради.
Згідно з частиною третьою статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
Для розгляду та вирішення земельних спорів органи місцевого самоврядування створюють узгоджувальні комісії.
Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, визначений статтею 159 ЗК України.
Водночас позивач не надав, а суди не встановили наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування щодо вирішення земельного спору між сторонами про накладення земельних ділянок у межах населеного пункту. 
З копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» неможливо встановити межі земельної ділянки площею 14,2 га, за яку проведено оплату позивачем, та чи включає вона територіально в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було.
З клопотаннями про проведення земельно-технічної експертизи позивач не звертався.
При таких обставинах судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги акт обстеження земельної ділянки від 17 листопада 2015 року, складений посадовими особами структурного підрозділу позивача - ВП «Кам`янка-бузька дистанція колії» про накладення земельної ділянки        ОСОБА_1 на земельну ділянку АТ «Українська залізниця», оскільки встановлено, що зазначена земельна ділянка по лінії А. - Б. межує із дорогою місцевого значення по АДРЕСА_1 , і вказане позивачем не спростовано. 
Крім того, встановлено, що позивач не надав жодних доказів, які підтверджують повноваження зазначених вище осіб як членів комісії.
План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році не підтверджує належним чином факту накладення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 на землі ПАТ «Українська залізниця».
При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Укрзалізниця». 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ї - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
В. М. Коротун