ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2108/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
за участю секретаря судового засідання Замкової А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року (суддя Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-  

                                                   ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ», в якому просив:
- визнання протиправними дій відповідача з відмови у оплаті часу знаходження позивача на тимчасовій непрацездатності з 26 квітня 2020 року по 14 травня 2020 року;
- зобов`язання відповідача нарахувати та оплатити відповідно до встановленого законом порядку за рахунок Фонду соціального страхування України допомогу по тимчасовій непрацездатності за період часу з 26 квітня 2020 року по 14 травня 2020 року в розмірі 10736,52 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача, який попри отримання відповідної заяви-розрахунку від третьої особи не здійснив фінансування для виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності. Вказував на те, що під час простою підприємства не з вини працівника, допомога по тимчасовій непрацездатності має надаватись працівнику на загальних підставах.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року позов задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не правильно визначено правову природу допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка надається застрахованій особі, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про те, що така допомога надається і у випадку простою підприємства. З цього приводу відповідач вказує на те, що допомога по тимчасовій непрацездатності є формою матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати у разі настання страхового випадку. У спірному випадку позивач не втрачав заробітну плату так як вона йому не нараховувалася, у зв`язку з простоєм підприємства, а отже, за позицією відповідача, у спірному випадку не існувало підстав для виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності.
До судового засідання сторони не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Жодних клопотань, повідомлень про причини неявки до суду не надходило, причини відсутності сторін суду не повідомлені.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 17.05.2011 ОСОБА_1 працює повний робочий день у Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ».
Відповідно до листка непрацездатності серії АДЮ № 661895 та серії АДЧ № 583710 позивач перебував на лікарняному з 21.04.2020 по 21.04.2020 та з 22.04.2020 по 15.05.2020.
Згідно до наказу № 1086 від 15.04.2020  Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» в період часу з 20.04.2020 по 15.05.2020 перебувало у простої.
Перші 5 календарних днів знаходження позивача на тимчасовій непрацездатності з 21.04.2020 по 26.04.2020 оплачено позивачу підприємством згідно зі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Щодо періоду оплати з 26.04.2020 по 15.05.2020, Приватним акціонерним товариством «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» подана до відповідача заява-розрахунок про здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі позивачу, яка електронно зареєстрована під №001956 від 30.06.2020 на суму 10 736,52 грн.
Листом від 07.12.2020 №24.2-06/3869 Павлоградським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду в Дніпропетровській області надано відповідь, в якій повідомлено  Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ», що враховуючи, що дні хвороби за листком непрацездатності АДЧ № 583710 збігаються з періодом простою підприємства та відсутній факт виходу на роботу для підтримання життєдіяльності підприємства, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України не надається.
Листом від 06.01.2021 № 1/2 Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» повідомило позивача про те, що Павлоградським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відхилено заяву-розрахунок позивача, у зв`язку із включеними до неї листків непрацездатності працівників підприємства з періодом непрацездатності, що збігається з періодом простою підприємства. 
Не погоджуючись із відмовою у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, відсутні докази того, що листок непрацездатності виданий з порушенням або є недійсним, відповідач не мав правових підстав для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі з посиланням на обставини простою підприємства, на якому працює така особа, у зв`язку з тим, що ст. 23 Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» такої підстави не передбачено. 
За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23.09.1999 (далі - Закон № 1105-XIV) за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг, зокрема, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною).
Пунктом 1 частини 1 статті 22 Закону № 1105-XIV передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) у разі настання в неї одного з таких страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.
Отже, допомога по тимчасовій непрацездатності за своєю правовою природою є формою матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) у разі настання страхового випадку.
Водночас відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Таким чином, оскільки заробітна плата є винагородою працівнику за виконану ним роботу, то необхідним є встановлення того, чи виплачується заробітна плата працівнику у період простою підприємства.
Визначення поняття «простій» наведено у статті 34 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Згідно із ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оплату праці» оплата за час простою відноситься до інших норм і гарантій в оплаті праці, відмінних від заробітної плати.
Отже, така державна гарантія, як оплата за час простою, не є заробітною платою працівника у розумінні Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України.
Таким чином, оскільки у період простою підприємства заробітна плата працівникам не виплачується, то не може мати місце і факт її втрати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що є обов`язковою умовою для нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 1105-XIV.
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що допомога по тимчасовій непрацездатності не виплачується працівнику у разі простою підприємства, окрім випадків коли працівникам на час простою визначено спеціальний графік роботи або передбачено необхідність їх виходу на роботу на певний період, тобто у випадках коли працівники фактично виконують роботу та отримують за це заробітну плату. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що як допомога по тимчасовій втраті працездатності, так і оплата за час простою є державними гарантіями, а тому працівник підприємства, що знаходиться у простої, у разі настання страхового випадку (хвороба), не позбавлений державних гарантій у вигляді оплати за час простою.
З приводу висновків суду про те, що вичерпний перелік підстав, при яких допомога по тимчасовій непрацездатності не надається, визначений ст. 23 Закону № 1105-XIV і до таких підстав період простою підприємства не належить, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що положення вказаної норми права слід застосовувати у взаємозв`язку із положеннями пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 1105-XIV, яким визначено правову природу допомоги по тимчасовій непрацездатності, суть якої полягає у компенсації втрати заробітної плати (доходу) у разі настання страхового випадку.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
На підставі викладеного суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
     
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко