КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №758/16525/19                                                                головуючий у суді І інстанції: Гребенюк В.В.
провадження №22-ц/824/12828/2021                                         головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 жовтня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину,
 
                                                     ВСТАНОВИВ:
 
 У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину.
В обґрунтування свого позову зазначила, що 01.03.2008 року вони з відповідачем уклали шлюб. Сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач повідомила, що спільне життя у них не склалося, шлюбні відносини припинилися, примирення неможливе, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб у судовому порядку. 
Крім того, позивач просила стягнути аліменти з відповідача на утримання малолітньої доньки в сумі 3500 грн. щомісячно, адже за останні 10 років він жодного разу не надавав матеріальної допомоги, життям своєї дитини не цікавився про доньку не піклувався та не займався її вихованням.
Рішенням Подільського районного суду міста Києвавід 25 лютого 2021 року задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01.03.2008 року виконавчим комітетом Оранської сільської ради Іванківського району Київської області, актовий запис №1 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3500 гривень, починаючи з 26 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргупосилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині стягнення аліментів на утримання доньки, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі 1200,00грн. щомісячно.
Вказує, що він продовжує надавати своїй доньці матеріальну допомогу, але звісно ніяких розписок з колишньої дружини не брав, так як донька проживає не з позивачем, а з бабусею в селі, тому він неодноразово висилав кошти на адресу бабусі. Зазначає, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які слугували б підставами для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 3500 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що він має фінансову можливість сплачувати аліменти в розмірі 3500 грн..
Вважає, що судом не враховано матеріальне становище відповідача та наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 ,     ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На сьогоднішній день він знаходиться в тяжкому матеріальному та моральному становищі, утримує свою безробітню дружину, двох неповнолітніх дітей, а також ще допомагає матеріально своїй сестрі, яка є інвалідом і проживає разом з ним. Його вкрай малих та не регулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності. Звертає увагу суду на те, що він проживає в с. Соболівка Гайсинського району Вінницької області, є учасником бойових дій, роботи постійної немає, майна рухомого та нерухомого немає, займається домашнім вирощуванням птиці і продає та отримує невеликі доходи, яких не вистачає на повноцінне утримання двох дітей.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, якому просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.
В цій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
Задовольняючи позовну вимогу про стягнути аліментів на утримання малолітньої доньки в сумі 3500 грн., суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що неповнолітня донька проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, тому він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини у розмірі 3500 грн., суду не надано. 
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 № 712/4702/19 (провадження №61-929св20).
Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.03.2008 року у виконавчому комітеті Оранської сільської ради Київської області, актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с.10).
Сторони мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11)
Відповідно до довідки від 24.12.2019 року ОСОБА_2 за липень-листопад 2019 року отримала зробітну плату у розмірі 20456,10 грн.(а.с. 9).
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК ОСОБА_2 є інвалідом другої групи (а.с. 8).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24.12.2019 року, ОСОБА_2 з 22 жовтня 2010 року по даний час зареєстрована у квартирі за адресою  АДРЕСА_1 , у якій вона є одним із власників (а.с. 12, 13).
Встановлено, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, яка несе витрати на її утримання.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 39).
Відповідно до довідки Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_1 станом на 03.02.2021 року не перебуває на обліку, як безробітний в Тростянецькій районній філії Вінницького обласного центру зайнятості (а.с. 40).
Відповідно до довідки з Соболівської амбулаторії загальної практико-сімейної медицини від 05.02.2020 року, ОСОБА_1 не перебуває на диспансерному обліку в Соболівській АЗПСМ і немає групи інвалідності (а.с. 41).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 42).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 43).
Згідно довідки Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області від 03.02.2021 року №127 ОСОБА_1 не перебуває на обліку у Відділі обслуговування громадян №16 (а.с.44).
Згідно довідки Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 03.01.2021 року №249 ОСОБА_1 зареєстрований у брата за адресою  АДРЕСА_2 (а.с. 45).
Відповідно до довідки про склад сім`ї Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 05.02.2021 року №167 до складу сім`ї ОСОБА_1 входять 6 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 46).
Сторонами не було укладено договір про сплату аліментів на дитину у порядку ст. 189 Сімейного кодексу України.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на дитину, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і відповідач  не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. 
Відтак, ураховуючи вік дитини та його потреби  в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, апеляційний суд вважає правильним визначений судом першої інстанції розмір аліментів.  
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач продовжує надавати своїй доньці матеріальну допомогу, але звісно ніяких розписок з колишньої дружини не брав, так як донька проживає не з позивачем, а з бабусею в селі, тому він неодноразово висилав кошти на адресу бабусі. Зазначає, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які слугували б підставами для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 3500 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що він має фінансову можливість для утримання дитини сплачувати аліменти в розмірі 3500 грн., апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем. Крім того, при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції вірно врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано матеріальне становище відповідача та наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 ,     ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На сьогоднішній день він знаходиться в тяжкому матеріальному та моральному становищі, утримує свою безробітню дружину, двох неповнолітніх дітей, а також ще допомагає матеріально своїй сестрі, яка є інвалідом і проживає разом з ним. Його вкрай малих та не регулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності.а також те, що він проживає в с. Соболівка Гайсинського району Вінницької області,є учасником бойових дій, роботи постійної немає, майна рухомого та нерухомого немає, займається домашнім вирощуванням птиці і продає та отримує невеликі доходи, яких не вистачає на повноцінне утримання двох дітей, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. А  факт, що на його утриманні перебувають малолітні діти, а також цивільна дружина, не є достатньою підставою для визначення аліментів у меншому розмірі, а також не звільняє відповідача від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право  позивача було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 180, 181, 182 СК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
                                                ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття і відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України  не підлягає касаційному оскарженню.
Повний текст постанови складено «19» жовтня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко      	
 	О.І. Сліпченко